Рани Маника
Оризовата майка

Превод от английски: Красимира Икономова, 2003

chitanka.info

Първа част
Малки деца, които се препъват в тъмното

Лакшми

Родена съм в Цейлон през 1916 година, във времето, когато духовете ходеха по земята също като хората. Беше преди ослепителният блясък на електричеството и шумът на цивилизацията да ги прогонят в тъмните недра на горите. Те обитаваха огромни дървета, изпълнени с хладни синьо-зелени сенки. В пъстрото безмълвие човек можеше да се пресегне и почти да почувства тихото им присъствие, тъй като те копнееха да си възвърнат физическия образ. Ако се появеше неотложна нужда да се облекчим, докато пресичаме джунглата, трябваше да изречем молитва и да поискаме от тях разрешение още преди изпражненията ни да докоснат земята, тъй като те бяха много обидчиви. Нарушаването на самотата им беше извинението, което използваха, за да се вселят в неканения гост. Да вървят с неговите крака.

Мама казваше, че някога сестра й била подмамена и обладана от такъв дух. Изпратили да повикат един свят човек, който живеел през две села, за да прогони духа. Около врата си той носел няколко наниза със странни извити мъниста и сухи корени, дарени му от страховитите сили. От любопитство простите селяни се събрали и се подредили като жив пръстен около мъжа. За да прогони духа, той започнал да бие леля ми с дълга тънка пръчка, като през цялото време нареждал: „Какво искаш?“ Мирното село се изпълнило с ужасените й писъци, но без изобщо да се трогне, заклинателят продължил да налага нещастната жертва, докато протекли червени ручейчета.

— Ще я убиеш — започнала да се вайка баба ми, три изумени жени, сякаш хипнотизирани от ужас, я държали и я дърпали назад. Без да й обръща внимание, светият човек докоснал синкаво розовия белег, който пресичал цялото му лице, и с решителни крачки продължил да обикаля в кръг около свитото тяло, като през цялото време мрачно шепнел: „Какво искаш?“ Докато най-после нещастницата изпискала пронизително, че иска плод.

— Плод ли? Какъв плод? — попитал той сурово и спрял пред ридаещото момиче.

В един миг станало невероятно преображение. Дребничкото лице се вдигнало към него, погледнало го лукаво, отнесена и дори малко налудничава усмивка бавно и някак неприлично разтеглила устните й. Престорено свенливо посочила към по-малката си сестра — майка ми.

— Този плод искам — изрекла с глас, който без никакво съмнение бил мъжки.

От смайване простите селяни стеснили кръга около нея. Не е нужно да казвам, че високият мъж не дал майка ми на духа. Може би причината е, че била любимката на баща си. Духът трябвало да се задоволи с пет лимона, нарязани и хвърлени в лицето му, с изпепеляващи пръски светена вода и купища запалена смирна, достатъчни да задушат човек.

Когато бях много малка, обичах да седя кротко в скута на мама и да слушам разказите й, докато тя си припомняше по-щастливи времена. Знаеш ли, майка ми произхождаше от богато и влиятелно семейство. По време на неговия разцвет дори извикали английската й баба, госпожа Армстронг, за да поднесе букет цветя и да стисне облечената в ръкавица ръка на самата кралица Виктория. Майка ми се родила почти глуха, но баща й притискал устни до челото й и й приказвал неуморно, докато тя се научила да говори. Когато станала на шестнайсет, била приказно красива. В прекрасната им къща в Коломбо пристигали предложения за женитба от шир и длъж, обаче тя се влюбила в мъж с опасен чар. Свела издължените си очи пред обаятелния измамник и му дарила сърцето си.

Една нощ прескочила през прозореца и се спуснала по дървото, което растяло наблизо. Още когато била само на година, баща й, решен да попречи на който и да е мъж да се покатери по дървото и да стигне до прозореца на дъщеря му, посадил бодлив тропически храст, който да се увие около ствола му. Като че ли бащината любов подхранвала храста, той растял и растял, докато обвил цялото дърво и го покрил с цветове, и така го превърнал в забележителност, която се съзирала от километри разстояние. На дядо изобщо не му хрумнало, че собственото му дете ще се реши да го използва за бягство.

През тази лунна нощ шиповете на храста раздрали на ивици плътните дрехи на мама, скубели косата й и се забивали дълбоко в плътта й, но нищо не било в състояние да я спре. Долу я чакал мъжът, когото обичала. Когато най-после застанала пред него, цялата й кожа пламтяла. Тихата й сянка я отвеждала надалеч, но всяка крачка й причинявала болка, сякаш остриета се забивали в нозете й, затова тя помолила мъжа да спре, за да се съвземе от ужасните мъки. Безмълвният силует я вдигнал на ръце и я понесъл. В безопасност в топлата му прегръдка, тя хвърлила поглед назад към дома си, който се издигал високо в незаспалото нощно небе, и забелязала собствените си кървави стъпки. Петната на нейното предателство. Тя се разплакала, защото знаела, че постъпката й ще причини ужасна болка на бедния й баща.

При изгрев-слънце влюбените се оженили в малък храм в друго село. В последвалата ожесточена разправия младоженецът — моят баща, който всъщност бил бунтарски настроен син на слуга при дядо ми, забранил на майка ми да се вижда с когото и да било от своето семейство. Едва когато косата на баща ми станала като сива пепел, тя се върнала в семейния дом, но по това време майка й вече била вдовица, потънала в скръб.

След като издал коравосърдечната си присъда, баща ми заживял с майка ми в нашето запуснато селце далеч от Коломбо. Продал част от нейните накити, купил малко земя, построил къща и я настанил в нея. Обаче чистият въздух и брачното блаженство не понесли на младоженеца и той скоро заминал. Привличали го ярките светлини на градовете. Мамела го насладата от евтиния алкохол, сервиран от проститутки, изрисувани с крещящи бои, опиянявал го мирисът на тесте карти. След всяко свое отсъствие той се връщал и сервирал на младата си жена всякакви измислици, мариновани с различни видове алкохол. Кой знае защо смятал, че те й харесват. Бедната мама, всичко, което й останало, били спомените и аз. Това бяха скъпоценностите, с които се окичваше, когато излизаше. Първо измиваше мръсотията от миналите години със собствените си сълзи, после ги излъскваше с парцала на съжалението. Най-накрая, когато върнеше предишния им прекрасен блясък, тя ги подреждаше пред мен една по една, за да им се възхитя, преди грижливо да ги скрие отново в златната кутия в главата си.

От нейната уста оживяваха картини от славно минало, пълно с цяла армия предани слуги, прекрасни карети, теглени от бели коне, и метални ковчежета, пълни със злато и скъпи бижута. Как бих могла аз, седнала на циментовия под на малката ни къщичка, дори да си представя такава висока постройка, разположена на хълм, от чийто преден балкон се виждал целият град Коломбо, или таткова грамадна кухня, в която би могла да се помести цялата ни къща.

Веднъж мама каза, че когато за пръв път баща й я поел в ръце, сълзи от радост потекли по лицето му, като видял необикновено бялата й кожа и гъстата й черна коса. Той поднесъл малкото вързопче към лицето си и известно време само вдъхвал онзи особен, сладък мирис на новородено. После отишъл в конюшнята, белите поли на дрехата му се развявали около силните му мургави крака, яхнал любимия си жребец и препуснал в галоп в облак прах. По-късно се върнал с двата най-големи смарагда, които хората наоколо били виждали. Подарил ги на жена си, те били просто дреболии в сравнение с невероятното чудо, с което го дарила тя. Баба поръчала да й направят обици смарагдите били обградени с диамантчета, и никога след това не ги свалила от ушите си.

Не съм виждала известните смарагди, но все още пазя черно-бели снимки, правени във фотоателие, на които се вижда жена с тъжни очи, застанала сковано пред лошо изрисуван фон, представящ кокосова палма край брега на море. Гледам я често, застинала на парче хартия, след като нея отдавна вече я няма.

Мама ми каза, че когато съм се родила, тя се разплакала, като разбрала, че съм момиче, а възмутеният ми баща изчезнал, за да събира още мариновани лъжи. Върнал се две години по-късно все още пиян и неукротим. Въпреки това пазя кристално ясни спомени за живота в селото, за толкова щастливото и безгрижно време и не минава ден откакто пораснах да не си помисля за тях със сладко-горчива болка. Как изобщо бих могла да ти разкажа колко ми липсват тези безгрижни дни, когато бях единственото дете на мама, нейното слънце, нейната луна, нейните звезди и сърце? Радвах се на безгранична обич и се чувствах толкова изключителна, че майка ми трябваше да ме увещава, за да се храня. Тя имаше навика да излиза от къщи с чиния с ядене и да ме търси из селото, за да бъде сигурна, че съм нахранена. Правеше го така, че досадата от поглъщането на храната да не прекъсва играта ми.

Как няма да милея за тези щастливи дни, когато слънцето ми правеше компания през цялата година, за да мога да играя, и от неговите целувки кожата ми бе покафеняла; когато мама улавяше и събираше сладкия дъжд в кладенеца зад къщата и въздухът беше така прозрачен, а тревата миришеше на зелено.

Невинни дни, когато мръсните прашни пътища бяха заобиколени от полегнали кокосови дървета, а прости селяни въртяха педалите на разнебитени велосипеди, червеникавите им зъби и венци лъсваха при чистосърдечния им смях. Тогава масата зад всяка къща представляваше истински супермаркет, даруваше блажено неведение за изобретението, наречено хладилник, и една заклана коза стигаше да нахрани осем семейства. Майките виждаха в лицето на боговете детегледачки, скупчени в белите облаци на небето, за да държат под око децата, палуващи във водопада.

Да, помня Цейлон от времето, когато беше най-чудното и най-красивото място на света.

Бозаех от майчината гръд почти до седемгодишна възраст, тичах като луда с приятелчетата ми, а когато гладът или жаждата ме обсебваха напълно, се втурвах обратно в хладината на къщата и нетърпеливо виках майка си. Независимо с какво се занимаваше тя, аз разтварях сарито й и обхващах с устни пуснатите на свобода карамелено кафяви хълмчета. Заравях глава и рамене в сигурността на грубата й памучна дреха, усещах мириса и чистата й любов в млякото, което потичаше в устата ми, и топлата утеха на тихите мляскащи звуци, които издавах, потънала в плътта й. Колкото и да се постараха, жестоките години не успяха да ограбят спомените ми от вкуса и от звуците на бозаенето.

В продължение на много години мразех ориз и всякакви зеленчуци, живеех главно от сладко мляко и жълто манго. Моят чичо беше нещо като продавач на манго и в килера зад нашата къща складираха цели щайги. Мършав ездач на слонове ги докарваше и там плодовете престояваха, докато дойдеше друг човек да ги отнесе. Обаче дотогава… Изкатервах се чак на върха на купчината дървени щайги и сядах отгоре по турски, без ни най-малко да се страхувам от паяци и скорпиони, които неизменно лазеха между тях. Дори това, че ме ухапа стоножка и мястото стоя синьо в продължение на цели четири дни, не ме спря. Цял живот ме влече необяснимият импулс да вървя боса по чакълеста пътека. „Върни се“ викаха хората, ужасени, след мен. Наранените ми крака кървяха, но аз стисках зъби и избързвах, за да се отдалеча от тях.

Необуздано и бързо разкъсвах със зъби корите на сочните оранжеви плодове. Това е една от най-силните представи, които все още нося в сърцето си. Как седя сама в хладната тъма на нашия килер, качила съм се високо върху дървените щайги и лепкавият сладък топъл сок се стича по ръцете и краката ми, докато аз унищожавам купчина от запасите на чичо ми.

По наше време момичетата, за разлика от момчетата, не бяха задължени да ходят на училище и с изключение на двата часа вечер, когато майка ми ме учеше да чета, пиша и смятам, повечето време ме пускаха на свобода. Докато в края на краищата станах на четиринайсет години и първите капки менструална кръв неочаквано и обезпокоително ме обявиха за жена. През първата седмица седях затворена в малка стая със заковани прозорци. Такъв беше обичаят, тъй като нито едно уважаващо себе си семейство не би рискувало някакви нахални момчета да се покатерят по кокосовите дървета, да надзърнат в къщата и съгледат новооткритото тайно обаяние на дъщерите им.

По време на периода, в който седях затворена, бях принудена да гълтам сурови яйца, разбъркани със сусамово олио, и неизброими горчиви билки. Сълзите не помагаха. Когато мама влизаше с адската порция, тя носеше пръчка и за мое изумление бързо открих, че бе готова да я използва. Щом дойдеше време за чай, вместо вкусните й сладкиши ми подаваше половин кокосов орех, пълен догоре с топли меки патладжани, изпържени в голямо количество от ужасното сусамово олио.

— Яж го, докато е топло — съветваше ме майка ми и затваряше и заключваше вратата. От опърничавост и яд нарочно го оставях да изстине. Не ми беше неприятно да пипам с пръсти студените лигави патладжани, но в устата ми те имаха отвратителен вкус. Все едно че гълташ мъртви гъсеници. Трийсет и шест сурови яйца, няколко бутилки сусамово олио и цяла кошница патладжани трябва да са минали през гърлото ми, преди да свърши моето заточение. След това просто останах вкъщи и се наложи да уча всякакви женски неща. За мен беше тъжен преходен период. Невъзможно е да обясниш на някого какво е да не можеш да усещаш повече изпечената от слънцето земя под бягащите нозе. Седях вътре като затворник и гледах с копнеж навън през малките прозорци. Почти веднага след това дългата ми сплъстена коса бе сресана, сплетена на плитка и се превърна в гладка змия, която се плъзна по гърба ми. Най-неочаквано бе обявено, че кожата ми била твърде изгоряла от слънцето. Майка ми смяташе, че залогът за успеха се крие в кожата. За разлика от нея не бях индийска красавица, но в страна, където живеят хора, чиято кожа има цвят на кафе, моята беше като чай с много мляко.

Ценен, прекрасен цвят.

Цвят, който много се търсеше за съпруга, беше желателен за снаха, ценен и обичан, когато се предаваше на внуците. Неочаквано непознати дами на средна възраст започнаха да идват в дома ни. Обличах се като излязла от кутийка, появявах се и се показвах пред тях. Всички ме наблюдаваха с пронизващи очи като клиенти в магазин за диаманти. Зорките им малки лъскави зеници без ни най-малко стеснение ме оглеждаха от горе до долу, търсейки някакъв дефект.

Един горещ следобед, след като мама дърпа, тегли и изкусно уви вдървеното ми непохватно тяло с голямо парче розов плат, закичи косата ми с поувехнали розови рози от градината и ме украси със скъпоценни камъни, поставени в гнезда от тъмножълто злато, аз застанах намръщена до прозореца, мислейки с удивление колко бързо и необратимо се промени животът ми. За един ден. Не, за по-малко. И то без никакво предизвестие.

Навън вятърът шумеше в лимоновото дърво и игрив бриз нахлу в моята стая, разклати къдриците на слепоочията ми и тихо духна в ухото ми. Много добре познавах този бриз. Беше син като мъничкия бог Кришна[1] и имаше същите издути бузи. Когато скачахме от най-високата скала във водопада в гората зад къщата на Рамеш, той винаги успяваше пръв да стигне до леденостудената вода. Така е, защото мами. Краката му никога не докосват тъмнозеления кадифен мъх на камъните.

Той се изсмя в ухото ми.

— Ела навън — гласът му звънтеше весело. Погъделичка ме по носа и отлетя.

Наведох се през прозореца, протегнах врата си колкото можах, но за мен блестящата вода и синият бриз вече бяха минало. Те принадлежаха на едно босоного засмяно дете с мръсна рокличка.

Докато стоях и се мъчех да преодолея разочарованието си, видях как пред къщата спря двуколка. Колелетата изскърцаха в сухата прах. От нея слезе едра жена с тъмносиньо копринено сари и с чехли, прекалено изискани за фигурата й. Отстъпих назад в сумрака на моята стая и я разгледах с любопитство. Тъмните й очи огледаха малката ни къща и бедния ни двор с нещо подобно на вътрешно задоволство. Изненадана от особения й израз, втренчих очи в жената, дори забравих хитрото й лице. Тя изчезна зад тропическите храсти, които растяха от двете страни на пътеката към входната ни врата. Чух гласа на майка ми как я покани да влезе. Залепих се на вратата на моята стая и се заслушах в изненадващо мелодичния глас на гостенката. Тя имаше чудесен глас, който беше в пълен противовес с хитрите й малки очички и тънките й стиснати устни. В този момент майка ми ме извика да донеса чая, който беше приготвила за гостенката. Щом стигнах прага на предната стая, където мама приемаше гости, усетих бързия, преценяващ поглед на непознатата. Пак ми се стори, че тя остана доволна от това, което изпитателният й взор откри. Устните й се разтеглиха в сърдечна усмивка. Вярно, че ако не бях забелязала самодоволния й, почти победоносен поглед, който по-рано хвърли на бедното ни жилище, бих я взела за обичната леля, за каквато мама я представи с усмивка. Аз сведох очи смирено както ми беше казано да правя в присъствието на доброжелателни възрастни и на купувачи на диаманти с пронизващ поглед.

— Ела и седни до мен — каза тихо леля Пани и потупа пейката до себе си. Забелязах, че на челото й нямаше червената точка, обичайна за омъжени жени, а черна, което означаваше, че няма мъж. Тръгнах предпазливо, за да не се спъна в шестте метра тежък плат, който се въртеше заплашително около тялото ми, да не посрамя майка ми и да разсмея изисканата непозната.

— Колко хубаво момиче си! — възкликна тя с напевния си глас.

Безмълвно я погледнах с ъгълчето на окото и изпитах странно и необяснимо отвращение. Кожата й не беше набръчкана, беше гладка и грижливо напудрена, косата й миришеше на сладък жасмин и въпреки всичко в моето приказно царство си я представих като хранеща се с плъхове змия-жена. Приплъзваща се като гъста смола по дърветата и безшумно виеща се като панделка в спалните. Черна и винаги ловуваща. Тя изплезва дългия си розов студен език. Какво ли знае тази змия-жена?

Пълна ръка, накичена с пръстени, се пъхна в малка чантичка с мъниста и изпълзя обратно с увита сладка. Подобни лакомства не се продаваха в селото. Не всички змии-жени са отровни, реших. Тя ми подаде сладкишчето. Тази жена ме изпитваше. Не се изложих в очите на майка ми. Не я грабнах. Едва когато мама се усмихна и кимна, се пресегнах към предлаганото ми лакомство. За миг ръцете ни се докоснаха. Нейните бяха студени и потни. Погледите ни се срещнаха и нито една от двете не отклони очи. После тя бързо отмести поглед. Успях да хипнотизирам змията. Изпратиха ме обратно в моята стая. След като затворих вратата зад себе си, отворих пакетчето със сладкишчето и изядох подкупа на змията-жена. Беше много вкусно.

Гостенката не стоя дълго и скоро след като си тръгна, мама дойде в моята стая. Зае се със сложната задача да ме освободи от дългата обвивка красив плат, да го сгъне и прибере.

— Лакшми, приех предложение да се омъжиш — каза тя, докато надипляше сарито. — Чудесно предложение. Той е от по-висша каста от нас. Освен това живее в онази богата страна, наречена Малайзия.

Останах като вцепенена. Гледах я и не вярвах на очите си. Предложение за брак, който щеше да ме откъсне от майка ми? Бях чувала за Малайзия. Страната на берачите на птичи гнезда, намираща се на много хиляди километри оттук. Очите ми се насълзиха. Никога не се бях разделяла с майка си.

Никога.

Никога. Никога.

Втурнах се към нея и притиснах лице до нейното. Допрях устни до челото й.

— Защо не мога да се омъжа за някой, който живее в Сангра? — попитах.

Красивите й очи се наляха със сълзи. Напомни ми на пеликан, който кълве от гърдите си, за да нахрани своето малко.

— Ти си момиче с късмет. Ще отпътуваш с мъжа си в една страна, където парите се търкалят по улиците. Леля Пани казва, че бъдещият ти съпруг е много богат и ще живееш като царица, също като твоята баба. Няма да се мъчиш като мен. Той не е нито пияница, нито комарджия като баща ти.

— Как можеш да ме изпратиш толкова далеч? — попитах тихо, чувствайки се предадена.

В очите й прочетох гнетяща любов и болка. Отсега нататък животът щеше да ме научи, че любовта на детето никога не е равна на болката, която изпитва майката. Тя е дълбока и сурова, но без нея майката не е истинска майка.

— Ще бъда толкова самотна без теб — изплаках.

— Няма да бъдеш, защото новият ти съпруг е вдовец и има две деца на девет и десет години. Така че ще има с какво да се занимаваш, те ще ти правят компания.

Аз се намръщих неуверено. Неговите деца бяха почти на моя възраст.

— Колко годишен е той?

— Ами на трийсет и седем години е — отговори мама бързо и ме обърна така, че да откопчае последната кукичка на блузата ми.

Аз се извърнах към нея.

— Но, ама, та той е по-стар от теб.

— Може би, но ще ти бъде добър съпруг. Леля Пани казва, че има не един, а няколко златни часовника. Разполагал е с достатъчно време, за да натрупа голямо богатство, и е толкова богат, че дори няма нужда от зестра. Неин братовчед е, затова тя не може да не знае. Навремето направих ужасна грешка, но съм сигурна, че ти няма да я повториш. Ти ще постигнеш повече. Повече от мен. Веднага ще се заема да приготвя кутията с бижутата ти.

Загледах се безмълвно в мама. Разбрах, че го е решила.

Бях обречена.

Преди петдесет години петстотинте запалени маслени лампи на сватбата на баба ми съперничели на пробуждащото се слънце през петте пищни дни на веселбата, но моята щеше да приключи за един ден. В продължение на цял месец всички бяха заети с приготовленията за сватбата и въпреки първоначалните ми опасения си нарисувах образа на тайнствен съпруг, който щеше да се отнася с мен като с царица. Харесваше ми и мисълта, че щях да командвам двете ми заварени деца. Да, би могло да се окаже прекрасно приключение. Във фантазията си изградих представа, че мама ще ми идва на гости веднъж месечно, а аз щях да изминавам разстоянието с кораб вероятно два пъти на година. Хубав непознат ми се усмихваше нежно и ме отрупваше с подаръци. Аз свеждах свенливо очи, докато най-различни романтични видения как съм по бельо и се изчервявам, минаваха през глупавата ми детинска глава. Естествено, нито едно от тях нямаше нищо общо с истински секс. Нито един мой приятел не говореше, пък и не знаеше подобни неща. Тайнственият процес на правене на бебета не се отнасяше до мен. Те щяха да се появят с къдравите си косици, когато им дойдеше времето.

Настъпи големият ден. Нашата малка къщичка като че ли въздишаше и пъшкаше под тежестта на пълни жени на средна възраст, които се суетяха насам-натам. Миризмата на маминото черно къри се носеше във въздуха. Аз седях в моята стаичка, унесена в суетнята. Една малка топчица от вълнение започна да расте в стомаха ми и когато допрях длани до страните си, усетих, че са много горещи и парят.

— Хайде сега да те погледнем и теб — каза мама, след като сръчните ръце на нашата съседка Пунама нагънаха и умело набодоха шестте метра на моето красиво сари в червено и златисто. Известно време мама просто ме гледа със странна смесица от тъга и радост, после попи ъгълчетата на очите си и тъй като не можа да каже нищо, само кимна с глава одобрително. Жената, която беше ангажирала от друго село да среше косата ми, дойде при мен. Седнах на един стол и бързите й пръсти промушиха нанизи перли през косата ми, тя добави и плънка от изкуствена коса, разбира се, завъртя всичко на голям кръгъл кок, който закрепи ниско на тила ми. Сякаш имах втора глава, закачена отзад на тила, но забелязах, че на мама й хареса дъщеря й с две глави, затова не казах нищо. След това жената извади малка кутийка и като я отвори, вътре видях гъста червена паста. Тя потопи дебелия си показалец в това мазило с отвратителен мирис и намаза внимателно устните ми с лепкавата помада. Видът ми беше сякаш бях целунала нечие разкървавено коляно. Гледах се и не можех да се позная.

— Не си ближи устните — нареди ми тя.

Съгласих се тържествено, но не успях да се освободя от изкушението да сваля дебелия пласт миризлива боя до мига, в който видях бъдещия младоженец. Тогава именно забравих дразнещото мазило на устните ми, както и всичко останало. Тогава времето застина и детството ми отлетя безвъзвратно, пищейки от ужас.

Накичена с бижута, бях въведена в главната зала, където моят младоженец чакаше върху подиум, но когато стигнахме до втория ред от насядалите гости, вече не сдържах любопитството си. Без капчица срам вдигнах глава и го погледнах. Топката вълнение, която се бе издула и така игриво подскачаше в стомаха ми, се пръсна. Коленете ми омекнаха и се заковах на място. Двамата усмихнати придружители едновременно ме стиснаха за ръцете. Зави ми се свят и сякаш чух неодобрителните им мисли: Какво ли му става на това момиче с кожа с цвят на чай?

На момичето с кожа с цвят на чай му стана това, че видя младоженеца.

На подиума в очакване да стигна до него стоеше огромен гигант, какъвто не бях виждала. Кожата му беше толкова тъмна, че лъщеше като черно олио вечер. На слепоочията му като хищни птици се бяха настанили огромни сивкави кичури. Под широкия му нос стърчаха жълти зъби, толкова издадени напред, че той не можеше да затвори устата си докрай.

Страх скова детинското ми тяло при мисълта, че този мъж ще бъде мой съпруг. Глупавите ми романтични мечти отчаяно изпуснаха последния си дъх, изведнъж се почувствах много малка и самотна и ми се доплака. От този миг нататък любовта ми изглеждаше като червей в ябълка. Винаги когато търсещите ми устни докоснат меката й плът, аз я унищожавам, тя ме отвращава. Обзета от паника, огледах като замаяна лицата, които ме наблюдаваха, търсех да открия единствения човек, който би могъл да промени нещата.

Очите ни се срещнаха. Майка ми се усмихна щастливо, очите й блестяха гордо на изнуреното й лице. Никога не бих могла да й причиня подобна мъка. Заради мен тя беше поискала това да се сбъдне. В нашата жалка беднотия неговото богатство я беше заслепило. Краката ме приближаваха към него. Не сведох глава като други свенливи булки. Взирах се право в бъдещия си съпруг със смесица от страх и смелост.

Сигурно се нанасях три пъти върху неговото тяло.

Той ме погледна. Имаше малки черни очички. Смело се взрях в малките, черни като мъниста гледци. В тях прочетох обезпокоителен израз на гордо притежание. Гледах го, без да мигна. „Не показвай, че те е страх“ мислех си, стомахът ми се бе свил на топка от яд. Бях втренчила очи в него като в детската игра кой пръв ще отмести погледа си. Докато неотклонно се взирах в него, биенето на барабаните и звукът на тромпетите заглъхна и присъстващите се превърнаха в сив фон. Странно, но долових промяна в очите на моя бъдещ съпруг. На мястото на гордото притежание се появи изненада. Той сведе очи. Бях победила страшното чудовище. В края на краищата той се оказа плячката, а аз ловецът. Бях опитомила дивия звяр с очи. Усетих как цялото ми тяло пламна.

Огледах се да видя майка си. Тя продължаваше да се усмихва със същата горда, окуражителна усмивка както преди. Преди моята голяма победа. Тя не беше усетила този миг. Уловихме го само моят бъдещ съпруг и аз. Аз също й се усмихнах, вдигнах леко глава, със средния си пръст потупах палеца си три пъти, това беше нашият таен сигнал, че всичко е наред. Когато стигнах до украсения подиум, се отпуснах на колене върху листенцата от рози, с които бе посипан. Усещах как тялото на укротения звяр излъчва горещи вълни, но нямаше от какво да се боя.

Не обърна глава към мен, за да ме погледне. Останалата част от церемонията мина като в мъгла. Той вече не потърси яростния блясък в очите ми. Аз прекарах цялата церемония, като си представях как неуморно, отново и отново се хвърлях от най-високата скала в хладните води на водопада зад къщата на Рамеш.

Тази вечер лежах съвсем тихо в тъмнината, докато той ме съблече непохватно и се възкачи върху мен. Заглуши вика ми от болка с голямата си шепа. Помня, че ръката му миришеше на краве мляко.

— Шшт… боли само първия път — утеши ме.

Беше нежен, но детинското ми съзнание изпадна в шок. Та той вършеше с мен това, което кучетата на улицата правеха… докато не ги облеехме с вода и те неохотно се разделяха, а незадоволени розови части продължаваха да висят от телата им. Помислих си, че той напълно се сливаше с тъмнината. Дългите му зъби висяха, сякаш нищо не ги крепеше, а наблюдателните му очи блестяха влажно без израз, също като на плъх в тъмното. От време на време проблясваше златният часовник, който беше направил толкова силно впечатление на майка ми. Аз се взирах в отворените му, вперени в мен очи, докато той примигна, след това се загледах в зъбите му. По този начин скоро всичко свърши.

Той легна и ме гушна като наранено дете. Лежах вцепенена, като дърво в огъня. Познавах само нежната прегръдка на майка ми, неговата твърда плът ми беше чужда. Когато дишането му стана равномерно, а ръцете му натежаха, аз внимателно и бавно се измъкнах изпод спящото му тяло и на пръсти отидох пред огледалото. Взрях се объркана в мокрото си от сълзи изплашено лице. Той как постъпи току-що? Мама знаеше ли, че той ще ми направи това? Почувствах се омърсена. Все още лепкава течност и кръв опетняваха бедрата ми, а между краката ме болеше.

Навън, на светлината на маслените лампи, най-упоритите сватбари все още се смееха и пиеха. В шкафа намерих едно старо сари. Закрих лицето си, внимателно отворих вратата и се измъкнах навън. Краката ми стъпваха безшумно по студения цимент, никой не забеляза дребната ми фигура, която се плъзгаше край стената, прегръщайки стаените сенки. Много тихо притичах до задната врата и след малко стигнах до кладенеца на Пунама. Съблякох се като в транс, от дълбоката дупка в земята изтеглих кофа с лъскава черна вода. Когато леденостудената струя обля тялото ми, се разридах неудържимо. Сипвах черна вода върху треперещото си тяло, докато то стана безчувствено. Когато риданията бяха измити и потънаха в гладната земя, облякох нещастното си тяло и се върнах в леглото при съпруга си.

Той лежеше и кротко спеше. Погледът ми се плъзна към златния му часовник. Поне в Малайзия щях да живея като царица. Вероятно къщата му се намираше на хълм и беше толкова голяма, че цялото ни жилище би могло да се помести в кухнята. Вече не бях дете, а жена, а той — мой съпруг. Колебливо протегнах ръка и погалих широкото му чело. С пръстите си усетих, че кожата му беше гладка. Той не помръдна. Успокоена от мисълта, че ще имам кухня, по-голяма от цялата ни къща, аз се свих на кълбо далеч от огромното му тяло и потънах в дълбок сън.

След два дни трябваше да отплаваме, а имахме да свършим много работа. Почти не виждах съпруга си. Той беше тъмната сянка, която в края на всеки ден простираше огромните си крила върху мен и тогава изчезваше дори онзи любопитен лъч светлина, който обикновено се процеждаше под вратата ми, за да ме наблюдава как спя.

Сутринта преди заминаването ни седнах на прага на задната врата и загледах мама в нейния тих свят. Тя чистеше печката както всяка сутрин откакто я помня. Но тази сутрин сълзи капеха от брадичката й и образуваха кръгли тъмни петна върху сарито й. Винаги съм знаела, че не обичам баща си, но не знаех, че обичам майка си толкова много, чак до болка. Представих си я сама във вашата малка къща да готви, шие, чисти и мете, но нищо не можех да направя. Извърнах се, за да наблюдавам как гръмотевичната буря утихва. В горите стотици жаби запяха хорово, молейки небесата да се разтворят отново, така че локвите по земята да станат достатъчно големи, за да плуват потомците им. Огледах наоколо всичко, което ми беше познато — циментовия под на нашия дом, криво изградените дъсчени стени и стария дървен стол, на който мама седеше и мажеше с масло косата ми. Изведнъж се почувствах ограбена. Кой щеше да реше косата ми? Това беше почти като ритуал. Преглъщайки сълзите, обещах пред себе си, че няма да забравя нищо, свързано с майка ми. Мирисът й, вкусът на храната, която излизаше изпод изкривените й от работа пръсти и аз направо я поглъщах, красивите й тъжни очи и всички прекрасни истории, които тя събираше в златната кутия в главата си. Представих си дядо ми, изправен и горд на белия си кон, и се замислих какво ли би си помислил за мен. Сигурно щеше да си каже, че съм много малка.

На двора Нанди, нашата крава, не забелязваше суматохата по приготовленията за тръгването ми, а и това не я интересуваше, тя въртеше безпричинно тъжно очи, а новоизлюпените пилета вече свикваха с отредената им роля в живота. Някои от тях не можеха да повярват, че се разделяме. Не можеха да повярват, че аз тръгвах същия този ден и щях да оставя всичко, което познавах, за да замина с мъж, който ми каза: „Наричай ме Айя“.

Пристигнахме на уреченото място на пристанището. Втренчих се като хипнотизирана в големия кораб, който се издигаше над водата и блестеше важно на слънцето. Беше готов да прекоси океана. Леля Пани, на която бе възложена задачата да доведе заварените ми деца, закъсня. С лице, сгърчено от тревога, Айя погледна още веднъж блестящия си часовник. Точно преди голямата сирена да изсвири, тя пристигна с двуколка, но без децата.

— Те са много болни и не бива да пътуват сега. Ще останат при мен още няколко месеца — обясни весело на изумения ми съпруг. — Когато оздравеят, ще ги доведа в Малайзия — добави с мелодичния си глас.

Айя се огледа безпомощно като загубено малко слонче.

— Не мога да тръгна без тях — извика отчаяно.

— Трябва да тръгнеш — настоя тя. — Не са сериозно болни. Нищо няма да им стане, ако прекарат още няколко седмици при мен. Знаеш колко много ги обичам. Никой не би могъл да ги гледа по-добре от мен.

В продължение на един безкраен миг моят съпруг се двоумеше и не можеше да вземе решение. Всички наоколо го наблюдаваха. Лицето на леля Пани, върху което не се четеше никакво разкаяние, придоби победоносен вид, когато най-накрая той вдигна малкото куфарче до краката ми и ме побутна да се качим на борда. Колкото и да ми се струваше невероятно, щеше да остави децата. За мен беше очевидно, както и за всички, които наблюдаваха сцената, че тайнствената болест не бе нищо друго, освен номер. Но защо той не настоя някой бързо да отиде до дома й и да прибере децата? Последвах го бавно, не разбирах какво става, но си замълчах. Леля Пани не беше добър човек. Почувствах го ясно, но въпреки това в душата ми се зароди една черна мисъл, че вероятно беше за добро. Видях заварените ми деца на сватбата, те бяха малки копия на баща си. Имаха вял израз на нещастните си лица и всичко вършеха непоносимо бавно. Не ми се искаше да призная победата на тази Пани, но досадата от простодушните ми заварени деца бе по-голяма.

Обърнах се и целунах майка ми по челото.

— Обичам те с цялото си сърце — прошепнах с устни, допрени до гладката й кожа. Тя обхвана лицето ми с двете си ръце, загледа ме продължително и твърдо, сякаш да запомни чертите ми, защото знаеше, че ме вижда и докосва за последен път. Че до края на живота й никога вече нямаше да се срещнем.

От палубата на кораба се взирах в майка ми, докато тя се превърна в малко ридаещо петънце сред тълпа ръкомахащи за сбогом роднини.

Да, пътуването.

Пътуването беше ужасно и неописуемо. Почти през цялото време не бях на себе си от треска. Свят ми се виеше, а разбърканият ми стомах се надигаше и преобръщаше. Понякога ми беше толкова зле, че ми се искаше да умра. Моят съпруг се издигаше като безпомощна скала до мен, докато се извивах като змия на тясната койка в непрекъснати напъни за повръщане. Всичко беше пропито с отвратителна кисела миризма. Косата ми, дрехите ми, чаршафите, дъхът ми, кожата ми… всичко ми се струваше мръсно от спарения морски въздух.

Събудих се в накланящата се тъмнина от ужасна жажда. Една нежна ръка се допря до челото ми.

— Ама — извиках слабо. Изгубила ориентация, си представих, че майка ми е дошла да се грижи за мен. Обърнах се, за да й се усмихна. Съпругът ми ме гледаше с много странен израз. Изненадана от голямата му загриженост, примигнах и се взрях в него, нямах сили да отместя очи. Устата ми беше пресъхнала.

— Как си? — попита той тихо.

Магията се развали.

— Жадна — съм изрекох дрезгаво. Той се обърна, а аз наблюдавах как непохватните му грамадни ръце сипват вода в чаша. Докато пиех, продължих да наблюдавам израза му, но ебонитовото лице излъчваше само доброта. Спомням си този случай, защото до края на съвместния ни живот никога повече в очите му не забелязах това открито желание.

В ярката слънчева светлина небето беше ясно и лазурно, а повърхността на морето като плътно блестящо стъкло. Сигурна бях, че скрити на дъното в зелените му дълбини се издигаха тайнствени и прекрасни градове, осеяни с приказни дворци, ослепителни минарета и изящни морски цветя, обитавани от силните полубогове от разказите на мама. Горе на палубата стотици хора, облегнати на парапета, се взираха съсредоточено в приближаващата суша. Въздухът вибрираше като плясъка на хиляди криле. Крилете на надеждата.

В моите очи пристанището Пенанг изглеждаше като най-вълнуващото място на света. Хора, повече отколкото бях виждала през целия си живот, се тълпяха и суетяха като колония мравки на пясъчна дюна. Но и колко странни бяха тези хора. Заплеснах се да ги гледам с интерес.

Видях мургави арабски търговци, облечени с дълги развяващи се роби, главите им бяха покрити с кърпи в бяло и черно. Дори отдалеч по външността им си личеше, че са преуспели хора, открояваха се като червено хвърчило в синьо небе. Забулените им глави бяха високомерно килнати настрани, а дебелите им пръсти, отрупани с огромни пръстени, блестяха с червени, зелени и сини искри под изгарящото слънце. Бяха пристигнали да продават подправки, слонова кост и злато. Вятърът подемаше особения им гърлен език и го донасяше до ушите ми.

После идваха китайците. С дръпнати очи, със сплескани носове, решителни. Нито миг не се мотаеха. Голи до кръста, изпечени от слънцето в тъмнобронзов цвят, те ходеха ниско приведени и телата им се клатеха под тежките чували от зебло, които разтоварваха от шлепове и траулери. Работеха неуморно. За младежките ми очи, научени в моята родна страна да възприемат само силно изразителни черти и големи очи, в които се оглежда душата, техните плоски като луна лица ми се сториха деформирани.

Местни жители с цвета на зрял кокосов орех и донякъде раболепно поведение се шляеха. Лицата им издаваха вродено благородство и въпреки всичко те не бяха господари на собствената си страна. По онова време не знаех, че бързо и неусетно са загубили битката срещу белите хора, победили ги само чрез прикрито насилие.

От кораба първи слязоха европейците. Като бели хора, отделени в първа класа, те очевидно бяха хранени толкова добре, че се бяха надули и изглеждаха по-едри от нормалното. Високи, надменни, елегантно облечени, те крачеха напред със слънчева светлина в косите си също като богове. Сякаш светът им дължеше нещо. Светлите им недостъпни устни ми се сториха особено интересни. Мъжете бяха необичайно грижовни към жените, а те с навирен нос, здраво стегнати с корсети и с малки чадърчета с къдрички, които практически не вършеха никаква работа, пристъпваха с изпънат гръб и се качваха в хубави коли и луксозни карети. Последният ми очарован поглед към тях беше към белите им китки и развяващите се на вятъра дантелени кърпички.

Силни мъже, със завързан около бедрата плат и мургави кафяви лица, се стекоха, за да помогнат на пасажерите. Големите железни сандъци бяха натоварени на рикши и жилести боси мъже с триъгълни шапки и издути мускули откараха хората и багажите им към града.

Почувствах как някой ме потупва по рамото и вдигнах очи към широкото тъмно лице на моя съпруг. Сигурно присъщото на младостта желание да опозная всичко си бе проличало по лицето ми, защото малките му очички ме изгледаха с почти бащинско търпение.

— Ела, Билал ни чака — надвика той глъчката.

Последвах огромното му тяло, което с лекота носеше всичките ми притежания. Той се насочи към голяма черна кола, спряна под сянката на едно дърво. Шофьорът Билал беше малаец. Той не говореше тамилски[2] и тъй като не можеше да измъкне и дума от мен на малайски, ме изгледа с любопитство, кимна и пусна широка усмивка за детето-булка на господаря. Качих се в автомобила със светли кожени седалки. Никога по-рано не се бях возила в кола. Значи това бе началото на моя нов богат живот, помислих си и ме изпълни трепетно усещане за приключение.

Улиците не бяха павирани със злато, а покрити с дебел слой прах и мръсотия. Складове с извити ориенталски покриви и надписи с големи китайски йероглифи по входовете дремеха на изгарящото слънце. Тесни къщи с магазини на долния етаж, подредени от двете страни на улицата, бяха пълни с невероятно изобилие от стоки. Пресни продукти в кошници преливаха направо на тротоара, а върху специално направени дървени скари блестяха големи буркани с изсушени храни. Шивач, обущар, хлебар, златар и магазин за хранителни стоки образуваха дълга редица от цветове, шумове и миризми. В кафенетата се изтягаха жилести старци с лица като пергамент и панталони като чували, цигари стърчаха между почернелите им от никотина пръсти. Зад ъглите изчезваха дръгливи кучета с влажни носове, които търсеха мърша. На временно разпъната сергия край пътя висяха патици, вързани за прекършените им шии, а в дървена клетка на земята няколко живи птици гракаха и се караха шумно. Голям касапски нож, забит в дървено трупче, блестеше нелепо. Мъже, черни като нощ, метяха канавките край пътя с дълги метли.

В средата на града имаше светофар, две възрастни жени седяха на сянка под едно дърво и си приказваха, отпуснатата кожа на лицата им се клатеше. От другата страна на пътя едно създание, по-блестящо отколкото можех да си представя, слезе от кола. Имаше нежна фигура, кожата й беше светла, толкова светла, че беше почти бяла.

Бе облечена в яркочервен китайски костюм, а в гарвановочерната си коса беше забола гребенчета със скъпоценни камъни и нанизи с мъниста. Очите й имаха бадемовидна форма, но бяха дръпнати и престорено свенливи, а малката й уста бе с форма на току-що напъпила розичка. Беше боядисала устните си в яркочервено и те блестяха на слънцето. Всичко в нея беше съвършено и кукленско, докато, клатушкайки се, не направи малка крачка напред. Един от придружителите й я подхвана с ръка. Без никаква благодарност тя го удари с ветрилото и се отдръпна високомерно. Тогава забелязах, че краката й не са по-големи от моя юмрук. А аз имам малки ръце. Примигнах и се взрях недоумяващо в деформираните й крака, обути с черни копринени обувки като за малко дете.

— Вързали са краката й още когато е била малка — обясни съпругът ми в ужасната горещина в колата.

Извърнах се към него изумена.

— Защо?

— За да не пораснат големи и грозни като твоите — пошегува се той.

— Какво? — извиках, без да разбирам.

— В Китай имат обичая да връзват краката на момичетата. Смятат малките крака за красиви и привлекателни. Само бедните селяни, които имат нужда от още един чифт ръце за оризищата, не стягат краката на дъщерите си. Заможните семейства превързват краката на момиченцата още докато са на две или три години толкова здраво, че костите, като растат, се изкривяват и се свиват на топка, която много боли. До края на живота си те плащат цената за тази своя женственост с неописуеми болки. След като веднъж са вързани, краката им не могат да се отвържат, иначе израстват още по-деформирани, с тях не могат да правят дори тези клатушкащи се крачки.

Осъзнах, че се бях разделила завинаги с моето невинно село.

Веднага реших, че китайците са варвари. Трябва да имаш особено жестоко сърце, за да вържеш краката на собствената си дъщеря, докато тя крещи от болки, да я гледаш през годините как куцука болезнено. Кой извратен вкус е измислил деформираните крака? Сведох очи към здравите си нозе, обути с кафяви чехли, и бях доволна, че са такива. Те бяха тичали на свобода през гори, бяха плували в хладни води и никога не си бяха представяли, че е възможно някъде по света малки момиченца да седят безпомощно, цял ден да се мъчат от болки, а нощем да плачат жално.

Скоро колата излезе от оживеното движение на града. Един мъж с окаляни дрехи водеше бивол отстрани на пътя. Плоската земя бе осеяна с колиби. Моят съпруг се отпусна на твърдата седалка и малките му очи се затвориха в дрямка. Под изгарящите лъчи на обедното слънце пътят се извиваше като сребриста сива змия, минаваше през оризища, полета, засети с подправки, и от време на време се промушваше през оранжевата земя на девствени гори. От двете ни страни като стена се издигаше тъмнозелена растителност. Огромни папрати се протягаха към слънчевата светлина, плътни пълзящи растения висяха безразборно от клоните на дърветата, опитвайки се в шарените сенки да уловят малко слънчеви лъчи, подобно на деца, които се борят да получат парче торта на рожден ден. Тук-таме дебели дървесни кори надзъртаха като набръчкани от тревоги лица на старци. Сред плоските листа цареше мир и тишина. И така километър след километър. Като миражи се мяркаха водни блясъци, появяваха се и изчезваха от пътя. Гората бе мъдра и притихнала, а аз не смеех дори да мигна, за да не пропусна нещо важно.

Двата часа постоянни наблюдения не бяха напразни.

На хоризонта видях първо един, после двама, а след това цяла редица хора на велосипеди. Всички бяха облечени от главата до петите в черно. Ужасяващото бе, че на нито един от тях не се виждаше лицето, всички бяха скрили главите си под черни забрадки, дори лицата им бяха увити. Забрадките бяха закрепени на главите им с червени носни кърпички, вързани под брадичката. Отгоре бяха нахлупили огромни сламени шапки. Черните ръкави на дрехите, които покриваха цялото им тяло, бяха по-дълги от ръцете им. Не се виждаше нито един квадратен сантиметър от кожата им. Те наближаваха, без да бързат.

Веднага разтърсих Айя и го събудих.

— Какво? Какво има? — промърмори той, като се сепна и се събуди.

— Гледай! — извиках от страх и посочих застрашителната черна процесия пред нас.

Очите му проследиха пръста ми.

— О, те ли? — въздъхна той и пак се отпусна сънливо. — Това са миячи на руда. Работят в калаените мини и там пресяват калаена руда в големи сита. Под тези черни покривала може да откриеш някои от най-красивите китайски момичета. Трябва да ги видиш вечер, когато се облекат с тесните си чеонгзами[3].

Тясната редица мина с велосипедите край нас. Тихо. Безобидно.

Стана ми интересно. Увиваха се като мумии в египетска пирамида, за да запазят кожата си бяла като ориз. Колата се движеше с тропот по пътища, предназначени за каруци, заобикаляхме малки градчета и заспали села. По едно време Билал забави скорост и поспря заради две малки диви прасета, които грухтяха и припкаха игриво по шосето. Потъмнели от слънцето голи деца тичаха отстрани на пътя, за да ни огледат, и ентусиазирано ни махаха. Потейки се неудържимо под шестте метра плат, прикрепен за здраво вързана бяла фуста, аз веднага ги обикнах. Вътре в мен едно босоного момиче копнееше да потича. Дори сега си спомням много добре тези деца с кадифени очи. В средата на следобеда минахме край китайски храм с гранитни колони, боядисан отвътре в тъмночервено, а върху покрива му от керамични плочи почиваха изящно изваяни каменни дракони.

Най-накрая стигнахме нашата цел Куантан. Билал ни закара до осеян с дълбоки дупки път, от който се подаваха остри бели камъни. Представляваше нещо като улица без изход. Пътят заобикаляше покрай диви храсти, растящи в безпорядък, бамбукова горичка, едно прекрасно дърво рамбутан[4] и обслужваше петте жилища, построени около него. Къщата, която се намираше най-близо до главната улица, беше най-голяма, явно моята.

Под едно дърво, хвърлящо дебела сянка, имаше каменна маса и столове. Беше красиво и на мен много ми хареса. В хладината зад дебелите стени си представих как тихо пристъпват слуги. Забелязах червени китайски фенери, които висяха на дървото, и се замислих защо ли са ги сложили.

Билал намали скоростта, докато минаваше край големите черни порти, но когато се наканих да изляза, две свирепи кучета вълча порода притичаха и ни залаяха заплашително. След като заобиколихме една голяма дупка на пътя, Билал продължи да кара напред и подминахме красивата къща. От един прозорец дребно бледо лице ни наблюдаваше с жадно любопитство. Обърнах се към съпруга си, но той нарочно избягваше изпитателния ми поглед и гледаше право пред себе си. Смутена, аз се извърнах настрани. Продължихме да подскачаме по неравния път. Останалите четири къщи бяха бедняшки, дървени. Билал спря пред едната от тях, построена върху ниски колове.

Моят съпруг слезе, аз с мъка го последвах едно малко момиче, измачкано, замаяно, с кафяви чехли. Чантите бяха извадени от багажника на колата и Билал, който съвсем не беше довереният му шофьор, се сбогува и си замина. Айя започна да рови из джобовете на широките си панталони и най-накрая извади връзка ключове. Усмихна се, като видя свитото ми лице.

— Добре дошла вкъщи, моя мила, скъпа жено — изрече тихо.

— Но… но…

Той тръгна напред с неговите смешно дълги крака. Вратата на дървената къщурка се отвори и целия го погълна. За миг успях да хвърля поглед в тъмнината на къщата и бавно го последвах. При първата крачка спрях. Бяха измамили мама. Тежеше ми мисълта, че моят съпруг не беше богат, а беден. Пани ни беше излъгала. Бях сам-самичка в чужда страна с мъж, който не беше такъв, за какъвто го бяха представили. Аз нямах собствени пари, не говорех и дума английски, нито пък местния език и нямах ни най-малка представа как да се върна вкъщи. Усетих как кръвта в жилите ми потече по-бързо.

Вътре беше хладно и тъмно. Къщата спеше. Тихо и нежно. Няма да е задълго, помислих си. Отворих всички прозорци в малката всекидневна. Неочаквано за мен престана да бъде от значение, че къщата не беше голяма или че няма да имам слуги, на които да давам нареждания. Всъщност се изправих пред предизвикателството да направя от нищо нещо и това бе по-вълнуващо. Все пак щях да бъда господарка на дървената къща.

Айя изчезна някъде навътре в дома. Изпълнена с любопитство, започнах да я разглеждам. Пристъпвах по циментовия под и огледах дървените стени. В малката всекидневна имаше два разклатени фотьойла, върху които бяха натрупани стари възглавници, малка грозна масичка бе поставена встрани, разнебитена стара маса и четири обикновени стола, подредени около нея, оформяха центъра. Влязох в спалнята и с удивление видях огромен балдахин с метална конструкция, боядисана в сребристо. През целия си живот не бях виждала такова огромно легло. Подобно ложе наистина бе достойно за цар. Завесите бяха зелени, но избелели. Пълният с памук дюшек беше на буци, но на мен ми се стори прекрасен. Никога не бях спала върху друго, освен върху тъкана черга. Стар шкаф със сложна дърворезба, изработен от много тъмно дърво, с огледало на лявата вратичка изскърца, когато го отворих. Вътре висяха сребристи паяжини. Открих няколко ризи на съпруга ми и четири сарита, принадлежали на първата му жена. Извадих ги. Те бяха обикновени и безлични, в дискретните цветове на мъртвата. Застанала пред огледалото, увих едно сиво сари около тялото си и за пръв път се замислих за нея. Някога тя беше живяла в тази къща и беше носила тези дрехи. Опипах гладкия плат и го помирисах. Лъхаше на пръст през сухия езон. Потръпнах от парливия мирис. Саритата ми напомниха за нея и за децата й, които с такава лекота изоставих. Пъхнах отново саритата в шкафа и бързо го затворих.

Във втората стая две стари легла бяха допрени до прозореца. Една полица бе превърната в олтар за молитви с картини на индуски богове, сложени в рамки. В къщата отдавна не бе имало жена. Механично притиснах дланите си в жест на почит и молитва. Два чифта детски чехли бяха оставени до вратата. Две малки личица вдигнаха очи към мен.

— Нямаме обувки — изплакаха тъжно и ме погледнаха като изоставени. Бързо излязох оттам и затворих вратата зад себе си.

Банята, открих с изненада, беше свързана с къщата. В родния ми дом тя беше навън. Чух, че съпругът ми крачи по верандата. Огледах гладките сиви стени, завъртях малкия месингов кран и прекрасна чиста вода потече в изградената от цимент вана в ъгъла. Заприлича ми на кладенец с височина до кръста и това ми хареса. Завъртях старовремския кръгъл черен ключ и жълта светлина изпълни малкото помещение без прозорци. Наистина новата баня ми хареса. Излязох оттам и пристъпих в кухнята, където нададох първия радостен вик. Защото в отсрещния ъгъл стоеше най-красивата пейка, която бях виждала. Изработена от здраво дърво, с красиво струговани крака, тя беше голяма колкото единично легло. Изследвах я внимателно с истинско удоволствие, погалих с ръка старите гладки дъски, без да си давам сметка, че тази пейка щеше да ме надживее и един ден върху тъмната й повърхност щеше да почива мъртвото тяло на моя съпруг.

От кухненския прозорец се виждаше циментирана площадка за пране и други домакински занимания като мелене и стъргане, оттам нататък се простираше обширния занемарен заден двор с големи кокосови дървета. Голям отводнителен канал за мусонния период разделяше нашия имот от полето, покрито с трева. Видях тясна пътека, която водеше към гората.

С енергията на четиринайсетгодишна започнах да чистя, мия и бърша. Моята къща се превърна в моя играчка. Съпругът ми седеше на фотьойл навън на верандата, пушеше дълга пура и й се наслаждаваше. Мирисът й се носеше на талази в къщата, докато аз вършех важни неща. Скоро малката къщичка изглеждаше чиста и подредена и след като открих някои продукти в кухнята, направих обикновено къри с леща и сварих ориз.

Докато яденето къкреше, аз се затворих в новата ми баня, пуснах крана и се насладих на кладенеца в къщата. Вече чиста и освежена, свалих всички изсъхнали цветя от олтара за молитви. От жасминовия храст в края на нашия двор, пълен с избуяли растения, набрах една чиния с цветове и украсих олтара с тях. Помолих се боговете да ме благословят. Айя влезе и аз му поднесох скромното ядене. Той яде до насита, но бавно, както вършеше всичко останало.

— Какво работиш? — попитах го.

— Чиновник съм.

Кимнах, но това не означаваше нищо за мен. Едва по-късно щях да науча, че има различни нива на черната работа, както и какво означаваше тази дума.

— Откъде имаш леглото и пейката?

— Работех при един англичанин и когато той си заминаваше за родината си, ми ги даде.

Кимнах бавно. Да, прекрасното легло и прекрасната пейка бяха направени за хората, които улавяха слънчевите лъчи в косите си.

Тази нощ, докато лежах в непознатото легло, затворих очи и се заслушах в нощните звуци. Вятърът шумолеше сред бамбуковите клони, щурците си клюкарстваха в тъмнината, лемур дращеше по дървото рамбутан, чуваше се и флейтата на змиеукротителя. Самотната мелодия ми напомни за мама. Представих си я самичка в нашата малка къщичка. На другия ден щях да й пиша. Щях да й разкажа всичко за жената с превързаните крака, за работниците в мината с черни облекла. Нямаше да забравя и босоногите деца, нито висящите патици с прекършени шии. Щях да й пиша за всичко, освен, вероятно, че дъщеря й се е омъжила за беден човек. Никога нямаше да узнае как лъскавият златен часовник, който й беше направил такова силно впечатление, леко издрънча, когато падна в отворената длан на Билал, преди той да кимне и да го отнесе на истинския му собственик. Чух, че твърдите колосани чаршафи прошумоляха в тъмното, почувствах как тежката ръка на Айя се отпуска върху корема ми и въздъхнах тихо.

Махалата се състоеше от пет къщи, подредени в кръг. Прекрасната къща, която си бях харесала при пристигането си, всъщност принадлежеше на третата съпруга на много богат китаец, когото наричаха Стария Соонг. До нея в подобна на моята къща живееше малаец — шофьор на камион, и неговото семейство. Той много често отсъстваше, но жена му Мина беше добра по душа, а също така и добра съседка, която на втория ден след пристигането ми дойде да ме поздрави с чиния кокосово желе. Имаше открито усмихнато лице, каквото можеш да срещнеш във всяко малайско село, и наистина поразителна фигура с много тънка талия. Беше учтива, спретната, излъчваше вродено достойнство и благородство. Вървеше грациозно, сякаш беше облечена с красиво ушит костюм. У нея нямаше никаква острота. Всичко беше фино — гласът, маниерите, движенията, походката й, думите, с които си служеше, кожата й. Когато си тръгна, аз надзърнах зад избелелите пердета и проследих лекото полюшване на ханша й, докато тя изчезна зад завесата от мъниста, която висеше на входната й врата. Трудно е за вярване, но бе майка на четири деца. Едва по-късно, след края на петата й бременност, научих какъв кошмар е традиционното малайско раждане. Четирийсет и два дни живееш на отвара от горчиви билки, под леглото се слага гореща печка, за да изсуши излишната течност от тялото и да стегне вагиналните мускули, коремът се бинтова стегнато и безжалостно се масажира всеки ден от странни, със силни ръце, набръчкани старици. Но след трудностите идва и наградата. Мина беше живото доказателство.

В съседство до нея живееха толкова много китайци, че аз се обърквах. В тази малка къща влизаха и излизаха всякакви хора, и често се чудех къде спят. Понякога някоя жена от живеещите там изтичваше по пътеката след ревящо дете и като го хванеше, сваляше гащичките му и започваше да го пляска, докато бялата му кожа станеше яркочервена. След това с ругатни и псувни тя оставяше детето да ридае жално на пътя. Веднъж наказаха едно от по-големите момичета, като го накараха да тича голо около къщата. Момичето трябва да беше на девет-десет години и на мен ми стана мъчно за бедното дете, което летеше като вихър под прозореца ми — беше хилаво, със зачервени очи, подсмърчаше. Тези хора бяха недодялани и безсрамни, но причината да ги мразя и да изпитвам злобна отмъстителност към тях беше, че всеки ден при здрачаване някоя от двете съпруги сменяха се подред — наторяваше зеленчуковите лехи с човешки изпражнения. Всеки път вятърът духаше към нас и ужасната воня ме отвращаваше, от нея не можех да се храна и ми се повръщаше.

От дясната ни страна живееше един стар отшелник. Понякога зървах лицето му, издължено и тъжно, на прозореца. До него бе къщата на змиеукротителя дребен жилест мъж с гарвановочерна коса и ястребов нос, който стърчеше от сурово лице на безумец. Отначало ме бе страх от него и от неговите танцуващи кобри и отровни змии, от които правеше лекарства и ги продаваше, боях се някоя змия да не му избяга и да пропълзи в леглото ми. Жена му беше дребна и слаба, двамата имаха седем деца. Един ден бях на пазара и се оказах близо до голям кръг от любопитни зрители. С покупките в ръка успях да си проправя път напред. В средата на откритото пространство седеше змиеукротителят и затваряше капаците на кошниците си, сеансът му очевидно беше приключил. Той направи знак на един от синовете си. Момчето, не беше повече от седем-осемгодишно, излезе напред. Къдрици се спускаха върху челото му и закриваха будните му засмени очи. Облечено с мръсна бяла риза и къси панталонки в цвят каки, то приличаше на уличен хлапак. В ръката си държеше бирена бутилка. Изведнъж най-неочаквано счупи бутилката в земята, взе едно парче стъкло, пъхна го в устата си и започна да го дъвче. Тълпата онемя и притихна.

Кръв потече от устата на момчето. Калеше по брадичката му и се процеждаше по мръсната бяла яка. Отпред ризата му стана червена. То взе още едно парче стъкло от прашната земя и го лапна. Докато гледах като хипнотизирана от ужас, то зяпна широко, за да покаже пълната си с кръв уста, после извади една малка червена платнена торбичка от джоба си и все още хрускайки стъкла, започна да събира монети от тълпата. Като обезумяла си проправих път сред хората и се измъкнах. Не бях в състояние да разбера този подвиг, този номер. Разстроих се, развълнувах се и се почувствах физически болна. След този случай избягвах контакти със семейството на змиеукротителя. Бях убедена, че в тази странна къща се подготвят измами и се прави черна магия. Струваше ми се, че в полузатъмнения им дом витаеше някакво присъствие, което не можех да назова, но от което настръхвах.

Седях на верандата и наблюдавах как синът на змиеукротителя тича бос към къщата на шофьора на камиона, къдриците му се вееха от вятъра. Все още не можех да забравя как стои пред онемелите зрители, наранената му уста беше пълна със сдъвкани парчета стъкло и кръв, очите му не се смееха, а бяха напълно сериозни. Той забеляза, че го гледам, и ми махна. Аз също му махнах. Въздухът ухаеше на гозбата на моята съседка. Апетитният мирис на пържено в гореща мас свинско месо ме накара да закопнея за нещо друго, освен зеленчуци и ориз. Всички шкафчета в кухнята бяха празни, но за щастие майка ми с педантични подробности ми беше написала рецептите на най-хубавите си ястия. През последните две седмици ние живеехме благодарение на способността ми да превърна една глава лук във вкусно ядене. Но този ден бях изпълнена с очакване. Беше датата за плащане на заплати. Седях на верандата и чаках Айя да се прибере, нямах търпение за пръв път да докосна с пръсти парите за домакинството. Също като майка ми щях да планирам и разпределям парите умно, но първо ми се искаше за разнообразие да се почерпим с някаква хубава храна. Видях Айя да завива към нас, едрото му тяло се клатушкаше тромаво върху разнебитения велосипед, докато заобикаляше стърчащите камъни. Веднага се изправих на крака.

Без да бърза, той остави велосипеда и ми се усмихна. Аз също му се усмихнах нетърпеливо. В ръката си държах писмо за него от Цейлон и когато му подадох светлосиния плик, той бръкна в джоба си и извади тънък кафяв плик. Разменихме си пликовете и Айя мина край мен и влезе в къщата. Взирах се в кафявия плик в ръката ми много изненадана. Всичко беше вътре. Той ми даде цялата си заплата. Скъсах хартията и преброих парите. Вътре имаше двеста и двайсет рингита[5]. Много пари. Веднага мислено започнах да кроя планове. Щях да изпратя малко пари на майка ми, а една хубавичка сума щях да скрия при скъпоценностите в моята квадратна метална кутия, в която някога имаше вносни шоколадови бонбони. Щях да пестя, да пестя и скоро щяхме да станем богати като Стария Соонг. Щях да направя бъдещето ни розово. Стоях, стисках парите и приказните са мечти с две ръце, когато един мъж с куртка, подобна на тази, която носи Неру, бели тесни панталони, кожени чехли и с огромен черен чадър в ръка зави по нашия кален път. В другата си ръка носеше кожено куфарче. Насочи се към мен с широка усмивка. Беше тантурест и с голямо шкембе. Той хвърли поглед към парите, които стисках здраво. Бавно отпуснах ръце, а алчните му очи ги проследиха. Изчаках, докато погледът му направи същото пътешествие нагоре и ме погледне в очите. На кръглото му лице лъсна фалшива усмивка. Намразих го още от пръв поглед.

— Поздрави на новата стопанка на къщата — каза мъжът весело.

— Кой сте вие? — попитах намусено и непростимо грубо.

Той не се обиди.

— Аз съм вашият лихвар — обясни с широка усмивка, при която се видяха кафяво-червеникавите му зъби. От един джоб извади малко тефтерче, наплюнчи дебелия си палец и разлисти с него мръсните странички. — Ако ми дадете само двайсет рингита и се подпишете срещу днешна дата, няма да ви безпокоя повече и си тръгвам с радост.

Направо дръпнах тефтерчето от дебелите му ръце. Разгледах го внимателно, видях името на съпруга ми в горния ляв ъгъл на страницата и цяла редица негови подписи срещу различни суми. За последния месец не беше платил нищо, тъй като е бил в Цейлон, търсейки си нова съпруга. Очите на мъжа блеснаха, когато ми напомни за неизплатените дългове и лихви. Като замаяна му дадох двайсет рингита за месеца за недобри и лихва.

— Добър ден ви желая, госпожо, ще се видим следващия месец — изчурулика той и се обърна, за да си тръгне.

— Почакайте — извиках. — Колко е дългът?

— Ами остават още сто рингита — пропя той весело.

— Сто рингита — повторих тихо и когато вдигнах очи, забелязах още двама мъже да приближават към къщата. Докато се разминаваха с лихваря, кимнаха.

— Поздравления на новата стопанка на къщата — изпяха хорово.

Тръпки ме побиха. Този ден „посетителите“ свършиха едва когато се бе напълно стъмнило. По едно време имаше дори опашка пред вратата ни, докато най-накрая в ръцете си стисках петдесет рингита. С петдесет рингита трябваше да изкараме цял месец. Стоях мълчаливо в средата на сиромашката ни всекидневна смутена и гневна.

— Имам само петдесет рингита, с които да изкараме целия месец — обявих колкото можах спокойно, докато съпругът ми преглъщаше последната си хапка от ориза с картофи.

Той ме гледа в продължение на минута с тъп поглед. Както седеше, ми заприлича на грамадно животно — с тежка и бавна походка, стоически издръжливо към мухи, размахало мръсната си опашка. Глупаво.

— Не се безпокой — успокои ме най-накрая. — Когато имаш нужда от пари, само ми кажи и ще заема още. Имам добър кредит.

Аз само го изгледах скептично. Внезапен порив на вятъра донесе в кухнята миризмата на човешки изпражнения. Храната в стомаха ми леко се надигна и някъде в главата си усетих биенето на чук. Силно настойчиво чукане, което щеше да продължи цял живот, с малки почивки. Отклоних поглед от мътните черни очи на тромавия звяр и не казах нищо.

Тази вечер на светлината на керосиновата лампа седнах с кръстосани по турски крака на любимата ми пейка и направих списък на нашите лихвари. Не можах да заспя от плановете, които обмислях. Най-накрая, когато всички нощни демони отлетяха към друга част на света, легнах по корем и се загледах през отворения прозорец към червения изгрев на изток. Чукането в главата ми беше поспряло. В ума си бях съставила ясен план. Направих силна запарка от черен чай и седнала край солидната маса, бавно отпивах от него, както майка ми и нейната майка преди нея са правили в края на дълъг ден. Преди птиците да се събудят, се изкъпах с леденостудена вода, измих косата си с кокосово мляко и облякох чисто памучно сари. Извървях пеша пътя от километър и половина, докато стигна до храма на Ганеша[6] точно зад магазина за хранителни продукти на Ану. В малкия храм встрани от калния път се помолих с цялото си сърце. Толкова искрено, че сълзите се процеждаха през затворените ми клепачи. Помолих бог Ганеша моят план да успее и новият ми живот да бъде щастлив. След това пуснах десет цента в кутията за дарения на бога слон, който беше милостив и имаше добро сърце, разтърках светена пепел на челото си и тръгнах обратно.

Когато се върнах вкъщи, моят съпруг току-що се бе събудил. Пращенето на радиото изпълваше малката къща. Направих му овесена каша и кафе за закуска и седнах да го гледам как се храни. Чувствах се силна и в състояние да го закрилям, а също и нашата къща, и новия ни съвместен живот. След като съпругът ми тръгна за работа, седнах и съчиних писмо, едно много важно писмо. След това отидох до града. Отбих се в пощата и пуснах писмото до чичо ми — търговеца на манго. Той живееше с жена си в Серембан друг щат на Малайзия. Направих му предложение. Исках да заема от него цялата сума, на която възлизаха дълговете, натрупани от съпруга ми, и още малко, за да имаме до следващата заплата. В замяна щях да му платя известна лихва, а кутията ми със скъпоценности щеше да стои при него като гаранция. Знаех, че моите бижута струваха доста повече от сумата, която исках. Мама ми беше подарила медальон с рубин, голям почти колкото най-малкото ми нокътче на крака, и знаех, че само той струва много пари. Беше красив камък, който излъчваше особена топла светлина, а на слънце от него сякаш искреше червен огън. След като пуснах писмото, отидох до пазара — очарователно място, пълно с прекрасни неща, които никога по-рано не бях виждала.

Застанах пред купчина черни осолени яйца, на върха на купчината едно или две бяха отворени, за да се види, че жълтъкът има цвят на кръв. Китайци, обути с дървени обувки, клечаха на земята и продаваха малки пухкави птичи гнезда. В железни клетки големи гущери тичаха нагоре-надолу с нервни, резки движения, понеже усещаха близостта на плъзгащи се змии в други клетки. Стоката беше прясна, подредена в плетени кошове, а малайски жени със златни зъби продаваха меки яйца на костенурки в телени кошнички.

В един ъгъл много стара китайка, която вече почти не можеше да ходи, куцукаше наоколо и предлагаше странно извити морски краставици с цвят на кал, твърди черни морски водорасли и истинско изобилие от непознати същества, които плуваха в пълни с вода дървени ведра. Индийски пипер за дъвчене чакаше търпеливо зад купчини всякакви диви корени, връзки лековити треви и диви същества, които още мърдаха. Някои продавачи с голи ръце държаха за опашките по четири или пет живи змии, които се гърчеха и изпъваха на паважа. Хората купуваха тези шарени тънки змии за медицински цели. Имаше бъчонки, пълни с жълто фиде, и редици печени патици, увиснали на мазните си шии, от които продължаваше да капе мазнина. Разбира се, че жабите истински ме изненадаха, бели и изкормени, лежаха върху дебели дървени дъски, вързани за предните и задните крачка. Но този ден нямах време за губене. Бях тръгнала със специална мисия.

Набързо купих много малко парче месо, малко зеленчуци, торбичка с тамаринд и за пет цента грамадна сламена шапка с широка периферия, каквито носят миячите на руда. Разходих се до вълнолома, откъдето се снабдих с шепа скариди. Мама имаше една много специална рецепта за скариди и бях сигурна, че знам как да я направя. С наведена глава и дълбоко потънала в собствените ми мисли за розово бъдеще, тръгнах към дома. Пред мен се движеше сянката ми, много дълга и изпълнена с нетърпение. Толкова напрегнато мислех за изпълнението на моите грижливо изработени планове, че подскочих, когато още една сянка се присъедини към моята. Извърнах се и видях, че ми се усмихва нерешително и срамежливо момичето, което с такова любопитство ме наблюдаваше от отворения прозорец на къщата на Стария Соонг. Отстрани на лицето й, в основата на двете й дълги черни плитки бяха завързани детски розови панделки. Тя беше на години колкото мен. Чифт черни очи блестяха на кръглото й лице.

Всъщност Муи Цаи (малка сестра), както по-късно разбрах, беше бедна домашна робиня. Усмихнах й се колебливо. Бях си намерила приятелка, но това бе началото на едно погубено приятелство. Ако тогава знаех това, което знам сега, щях да я ценя повече. Тя беше единствената истинска приятелка, които някога съм имала. Муи Цай се опита да ми говори на малайски, но за мен този език все още представлявате непозната смес от звуци, затова успяхме да си разменям няколко сложни жеста с ръце. Реших да накарам Айя да ме научи да говоря добре малайски. Разделихме се пред портите на нейната къща. Видях и да влиза вътре забързано с кошница, пълна с продукти от пазара.

Щом се прибрах вкъщи, претърсих кухнята и намерих много дълъг ръждясал стар нож, който навремето вероятно е бил използван за рязане на кокосови орехи. Надянах фустата, която се носи под сарито, отгоре облякох една разнищена риза, която трябва да е била на мъжа ми. Ръкавите й покриваха ръцете ми и аз се огледах доволна, че нищо от тялото ми не се виждаше. След това забрадих главата си с огромна мъжка носна кърпа и я вързах под брадичката. Най-отгоре сложих новата си шапка като на миячите на руда и доволна, че съм напълно защитена от палещото слънце, отворих зелената задна врата и започнах да изкоренявам бурените, избуялата трева и бодливите къпини, които деряха ръцете ми и ги разкървавиха. Дворът бе покрит с парещи бурени, но аз бях взела твърдо решение. Спрях едва когато цялото пространство беше почистено, твърдата земя — изорана, а големите бучки — разтрошени с моя нож. Гърбът ме болеше ужасно, а мускулите на най-неочаквани места крещяха от болка, но изпитвах удоволствие, дори истинска наслада от добре свършената работа.

Когато най-после влязох в къщата, пот капеше от мен и се стичаше на малки ручейчета. След студен душ успокоих подутите си ръце със сусамово олио и едва тогава започнах да готвя. Накиснах месото в марината с подправки и го оставих да ври на слаб огън в затворена тенджера в продължение на няколко часа. През това време изчистих и обелих скаридите. После настъргах пресен кокосов орех и сготвих специалното ядене самбал[7] на мама с люти чушки и лук. Сварих патладжани в малко вода, в която сложих куркума и сол, и след като омекнаха, ги смачках на пюре, добавих кокосово мляко и ги оставих да поврят. Нарязах картофи на филийки и ги изпържих с малко къри. Лука и доматите нарязах и ги обърках с прясно кисело мляко. Когато ястието, достойно едва ли не за цар, бе почти готово, се заех да изчистя къщата. Беше ми много приятно да вдъхвам прекрасния аромат, който се носеше от врящото месо, когато намерих писмо, накъсано на парченца, в кутията с тютюн на Айя. Знам, че не трябваше да го правя, но не се сдържах. Събрах парченцата и когато ги подредих върху оправеното легло, прочетох писмото, което вчера бе пристигнало за мъжа ми.

„Скъпи Айя,

Селото е по-бедно отвсякога, но не мога да се надявам, че някога ще го напусна и ще преуспея като теб. Старите ми кости ще бъдат изгорени върху изтощената земя и огънят ще освети небесата за кратко. Но през последните седмици имах радост, изпратена ми от боговете, защото се научих да обичам двете ти деца като моя кръв и плът. Поне знам, че няма да умра сама.

Надявам се, че в младежките прегръдки на твоето новонамерено щастие не си забравил своите отговорности. Децата растат бързо и имат нужда от нови дрехи, нови обувки и силна храна. Както знаеш, аз съм сама и нямам съпруг, на когото да се облегна, а сега се налага да храня още две гладни гърла. Надявам се, че веднага ще изпратиш малко пари, тъй като при мен положението става бедствено.“

Спрях да чета. Останалата част от писмото на леля Пани се размаза като в мъгла. Изведнъж краката ми омекнаха и аз се отпуснах тежко върху леглото. Тогава разбрах защо беше дошла при мен онзи ден, за какво беше преценяващият поглед в хитрите й очи и инстинктивното отвращение, което изпитах, когато я видях. Искала е да запази децата при себе си като начин да си осигури доход в продължение на години. Беше дошла в къщата на бедна жена, търсейки покорна млада булка. Такава, която да върти на пръста си. В този момент почувствах, че я мразя. Колко отвратителен беше и тонът, с който все искаше. Тя да не смяташе, че моят съпруг има кратуна вместо глава? Кръвта ми кипна от яд. Откакто се омъжих едва ли е имало ден, в който да сготвя хубава храна, и това щеше да продължи и през следващите осем месеца. Ако планът ми влезеше в действие, щеше да се наложи да цепя стотинката на две, за да изкараме някак, да не говорим за изпращане на пари. Дали нямаше да й дадем добър урок, ако просто не й дадем нищо? Но тогава си представих две малки деца с безнадеждно хлътнали очи, с изопната тъмна кожа на скулите. Невинността и глупостта им бяха очевидни. Зъбите им, останали без работа, се издаваха напред, образувайки два неравни жълти реда, сякаш искаха да избягат навън. Явно децата бяха като роби на тази изобретателна жена, но истината, независимо колко ужасна ме караше да изглеждам, бе, че не желаех да живеят при мен.

Затворих очи и изпитах горчивото усещане за пълно поражение. Тази жена направо ме бе изиграла. Ако не бяха красивите й лъжи, все още щях да бъда вкъщи при любимата ми майка.

Налагаше се да изпратим пари. Нямахме избор.

Тогава влезе в действие красотата на младостта. Както пролетта докосва напъпилите листенца, така и младостта реши, че моят план би могъл да се разшири и да включи издръжка на заварените ми деца. Майка ми и аз страдахме, защото баща ми не си правеше труда да ни изпраща пари. Аз бях по-добра от баща ми. Просто нямаше да ядем месо, докато не оправим сметките си. Щяхме да се храним със зеленчуците от моята градина в двора и от яйцата, които нашите кокошки ще снасят, когато си направим кокошарник. Когато отидох в кухнята да разбъркам месото, краката ми отново ме държаха здраво.

Тази вечер съпругът ми се върна с пари, взети назаем от лихваря, за да ги изпрати на децата си, носеше и подарък за мен, увит във вестник, а също и парче дърво, за което каза, че му трябва, за да извае нещо от него. Той сложи подаръка на пейката до мен и зачака. Погледнах лицето му, изпълнено с очакване, после нежелания, увит във вестник подарък и ми се прииска да се развикам чисто и просто от напрежение. Така както вървеше никога нямаше да се измъкнем от бездната с дългове, в която бяхме затънали до гуша. Как можех да му обясня, че по-скоро бях готова да гладуваме цял месец, отколкото на всяко число, когато му плащат заплатата, да понеса отново опашка от лихвари пред къщата ни? Поех дълбоко дъх, стиснах зъби и развързах връзката на пакета. Вестникът се разтвори и ненавистта в гърлото ми се изпари. Видях най-прекрасните златни чехли с висок ток, украсени с цветни мъниста. Почти с благоговение ги положих върху сивия циментов под. Очарована, пъхнах краката си между тънките златни каишки. Бяха ми точно по мярка. Щеше да се наложи да свикна да ходя на висок ток, но аз вече обикнах ненужната придобивка.

— Благодаря ти — прошепнах с наведена глава в израз на смирена благодарност.

Моят съпруг беше добър човек, но все пак щяхме да направим така, както аз бях решила. Първо той изяде великолепното ядене, а след това му изложих плана си. Изслуша ме мълчаливо. Най-накрая поех дълбоко дъх, погледнах го право в очите и му заявих, че отсега нататък аз ще плащам сметките. Можеше да си задържи малко пари, за да си купува вестник или кафе, когато е на работа, но повече нямаше да взима заеми и трябваше да се обръща към мен за всичко, свързано с финансовото ни положение. Той кимна и нежно ме погали по главата с голямата си ръка, но в бавно проумяващия му поглед долових, че е претърпял поражение.

— Както искаш, скъпа моя жено — съгласи се Айя.

— И още нещо. Ще ме научиш ли да говоря малайски?

— Болех. — Усмихна ми се.

Знаех тази дума. Означаваше става. Аз също му се усмихнах.

— Терима — казах. — Благодаря на малайски.

До края на седмицата зеленчуковата ми градина бе засята. Един човек от другата страна на главната улица ми построи кокошарник и настаних в него пухкави жълти пиленца. Както седях с шапката си на мияч на руда и гордо оглеждах парцела култивирана земя, пристигна моят чичо, търговецът на манго, пъшкайки под тежестта на огромен чувал с плодове. Като видях познатото му кафяво лице, заплаках от радост, изтичах и прегърнах закръгленото му тяло. Едва сега си дадох сметка колко съм самотна. Беше донесъл парите, които исках, и сърдечно се разсмя за гаранцията, която му предложих. След като си тръгна, изядох шест плода манго един след друг, а после необяснимо защо отидох до печката, взех няколко въгленчета и започнах да ги гриза.

Тогава разбрах, че съм бременна.

Седмиците бяха погълнати от гладните месеци, през които се изхранвахме от градината ми. Малкият ми парцел вървеше чудесно. Прокарвах пръсти по кадифените листа на новата реколта зеленчуци, изненадах се от червенината на лютите ми чушки и се почувствах особено горда от лъскавите лилави патладжани. Кокошарникът също потръгна добре още преди коремът ми да изпълни пространството пред мен. Бях щастлива и доволна. За дълговете се бях погрижила и дори започнах да спестявам скромна сума, която криех в метална кутия в чувала с ориза.

Вечер, след като заглъхнеха всички човешки гласове, чиниите бяха измити, лампите загасени, и съседите вече заспали, аз лежах будна. Сънят отказваше да кацне върху клепачите ми. Той скръстваше ръце пред гърдите си и ме гледаше отдалеч със зъл поглед. Така прекарвах много часове, лежах по гръб, взирайки се навън през прозореца в обсипаното със звезди нощно небе, учех малайски и пълнех главата си с нетърпеливи мечти за нероденото ми бебе. Представях си момченце като ангелче, с прекрасни къдрички и блестящи очи. В мечтите ми то винаги беше умно, с големи будни и интелигентни очи, а в кошмарите ми едно дребно, изпито същество с малки очички, с бавно схващащ поглед и изпъната лъщяща кожа се взираше умолително в мен. Молеше се за малко обич. Внезапно се сепвах и събуждах с натежало от вина сърце за изоставените ми заварени деца. Вината си оприличавах на малка мъхеста пчела, заседнала в сърцето ми. Хваната като в капан, самотна, вирнала мъхестите си предни крачета, тя чукаше леко по вратата на сърцето ми. Тогава от срам младежкото ми сърце замираше. Преди разсъмване се окъпвах и отивах в храма.

Там оставях дарение и искрено се молех детето ми да не прилича на бездомничето от кошмарите ми.

Съпругът ми беше толкова грижовен, че понякога ми идваше да се разкрещя. Всяка сутрин и всяка вечер тревожно питаше как съм и чакаше отговора ми с такова нетърпение, сякаш бих могла да му кажа нещо друго, освен: „Добре съм“. В продължение на девет месеца не пропусна загрижено да попита и да изчака отговора ми. Забрани ми да ходя на пазара и настоя той да го прави. Отначало се случваше да донесе някоя стара риба, посивяло месо и загнили зеленчуци, но след няколко неуспешни опита и хладно мрачно мълчание от моя страна той се сприятели с един почтен продавач, който прояви съжаление към затрудненото положение, в което бе изпаднал. След това вече се връщаше със съвсем прясна риба, чиито очи бяха сребристо ярки и все още кървави, с узрели плодове и отбрани парчета месо, които самата аз бих избрала с удоволствие.

Един ден съпругът ми донесе вкъщи някакъв непознат плод, наречен дуриан. Никога по-рано не бях виждала плод, покрит с такива остри и дълги бодли. Ако паднеше върху главата на човек, можеше да го убие, така ми каза Айя. Нямаше как да не му повярвам. Той внимателно обели бодливата кожа и видях, че върху сърцевината бяха подредени семки. Веднага се влюбих във вкуса на златистия плод, приличаше на крем. Хареса ми и особеният му специфичен мирис. Дори ми казаха, че този плод вдъхновил един английски романист да го сравни със сладко желе от малини. Като нищо бих изяла пет или шест плода на едно ядене.

Когато навлязох в осмия месец, ми беше толкова неудобно, че ставах от леглото съвсем тихо и лягах на твърдата и хладна пейка в кухнята. През прозореца мастилената тъмнина на малайската нощ се пресягаше и ме галеше, докосването й беше тежко и влажно. Понякога моят съпруг идваше разтревожен, за да ме погледне в сумрака и да ме попита как съм. В такива ужасни нощи преглъщах злобното си раздразнение и си казвах, че той е добър човек.

Поне нямах ужасната участ на Муи Цаи. Тя също беше бременна. Коремът й се издуваше под тънката блуза с висока яка, която винаги носеше, за да показва положението си на малка сестра. Тя връзваше широките с черни панталони под гладката бяла издутина на корема. В сенките, хвърляни от газените лампи, историята й можеше да доведе до отчаяние самото Отчаяние. Всичко започнало в едно малко село в Китай, когато майка й внезапно починала от неизвестна треска. Муи Цаи била осемгодишна. След по-малко от месец нова, облечена с коприна майка дошла да живее при тях. Според китайската традиция се смятало за добро предзнаменование булката да има малка червена уста като напъпила роза на бледото кръгло лице. Китайците обичат булки с малки устица, защото смятат, че жените с голяма уста са лоша поличба. Жена с голяма уста духовно поглъща съпруга си и причинява ранната му смърт.

Устата на новата булка била обещаваща, но онова, което карало бащата на Муи Цаи да се разтапя като буца жълто масло в присъствието на новата си съпруга, били бинтованите й крака. Краката на булката били по-малки от краката на осемгодишната заварена дъщеря, защото майката на Муи Цаи имала меко сърце и не позволила да стегнат краката на детето й. Новата съпруга седяла в ухаещата си стая, напълно безпомощна да върши обичайната домашна работа. Прекалено дългият, изпълнен с труд ден на Муи Цаи свършвал със задължението да размотае бинтовете и да измие краката на мащехата си с топла ароматизирана вода. Толкова години по-късно издължената сянка на Муи Цаи потреперваше в кухнята ми при спомена за босите крака на нейната мащеха. Гледка, която с основание не се показва на мъжете, особено на съпруга, защото вкочанените деформирани крака без изящните малки обувчици били отвратителни. Обезформени, наранени, миришещи на гниеща плът, те можели да отблъснат и най-пламенния ухажор. Всеки ден мъртва кожа или забит в плътта нокът трябвало да се изреже, преди грозните кочани да бъдат бинтовани отново с листенца от рози.

В продължение на три години Муи Цаи влачела, чистела и готвела вместо новата си майка. След тринайсетия й рожден ден мащехата започнала да я гледа вече не със зле прикривана неприязън, а преценяващо. Сестрата на Муи Цаи току-що била навършила осем години и можела да поеме нейните задължения. Ако по-голямото момиче останело в къщата, трябвало да се мисли за женитба. А женитбата означава зестра. Една сутрин, докато бащата на Муи Цаи бил на работа, мащехата й я накарала да се облече с най-хубавите си дрехи и да седне в предната стая. Изпратила съобщение на пазара и минаващ търговец дошъл в къщата. Мащехата му продала Муи Цаи. Законният документ бил написан на тънка червена хартия. От мига, в който меките бели ръце на мащехата подписали документа, Муи Цаи станала притежание на търговеца. До края на живота си тя нямаше право на собствени желания.

Търговецът с твърд поглед и дълги жълти нокти платил за нея и я отвел с дрехите, които носела на гърба си. Сложил я в клетка. В същата стая имало още клетки, в които седели свити други изплашени деца. Седмици наред живяла така, намусена прислужница им носела купички с храна и през същата дупка на клетката вземала кофите с отпадъци. В тъмната стая заедно с момичета от други села Муи Цаи плачела и се вайкала от страх и мъка. Децата дори не можели да се оплачат едно на друго, защото говорели на различни диалекти. После всички те били натоварени на стар кораб, който отплавал за Югоизточна Азия. Старата гемия подскачала като луда в разпененото от мусоните Южнокитайско море. В продължение на много дни клетите деца крещели от ужас. Киселият мирис на морска болест ги карал да мислят, че всички ще загинат в морето и ще станат храна на синовете и дъщерите на бялата риба, която лекомислено вкусвали през досегашния си живот. По чудо останали живи. Все още замаяни от тежкото пътуване, те били отведени в Сингапур и Малайзия и продадени с добра печалба като проститутки и домашни робини.

Стария Соонг — новият господар на Муи Цаи, платил за нея щедрата сума от двеста и петдесет рингита. Била подарък за новата му, трета съпруга. Малката Муи Цаи обикнала голямата къща в началото на нашата задънена улица. През първите две години вършела домакинската работа и спяла в малка стаичка в задната част на къщата. Обаче един ден господарят, който дотогава се задоволявал да гали с дебелата си ръка изваяните като от слонова кост бедра на жена си и със своите пръчици поднасял късчета храна към намусената й уста, най-неочаквано започнал да се усмихва на Муи Цаи по не съвсем приемлив начин. Може би по времето, когато аз пристигнах в махалата, докато се хранели, алчните му очи започнали да я следват толкова напрегнато, че младото момиче се уплашило, тъй като господарят й беше отвратителен човек.

На път към пазара понякога го виждах да седи на хладина във всекидневната под въртящата се перка на вентилатора и да се поти обилно, докато чете китайски вестник. Огромната му долна риза се опъваше от изпъкналия му корем. Тлъстините му ми напомняха за ненаситното му влечение към кучешко месо. Той често носеше вкъщи месо от малки кученца, увито в кафява пергаментова хартия. Готвачката го готвела на яхния и я поръсвала със скъп женшен, внасян специално от вътрешността на Китай.

Всяка вечер господарят играел една и съща игра. С двете си дебели ръце закривал уста, за да почисти зъбите си, докато жадните му очи като ръце от плът и кръв се плъзгали по младото тяло на прислужницата. Муи Цаи смутено отвръщала поглед встрани и се преструвала, че не забелязва нищо. Не си давала сметка, че ролята й в тази игра била именно такава. Да бъде сдържана. Съпругата, с очи, вперени в купичката си, се правела, че не забелязва нищо. Седяла, нагиздена с хубавите си дрехи, подпирала се с лакти на масата и търпеливо изчаквала следващото ястие. А щом го поднасяли, пръчиците й започвали да се движат бързо и безпогрешно, като избирали най-апетитните хапки. След като най-хубавите парченца свършвали, тя продължавала да се храни с пленителна изисканост.

Скоро Стария Соонг започнал да си намира претекст случайно да докосне с ръка малката сестра на съпругата си и веднъж, докато тя сервирала супата, мазната му ръка се плъзнала нагоре по бедрото й. Муи Цаи разляла малко от супата върху масата. Съпругата пак не забелязала нищо.

— Глупава и несръчна — измърморила сърдито, заета с пълната си купичка с крехко месо от малко прасенце.

— Кажи й — посъветвах я ужасена.

— Как мога да й кажа? — прошепна Муи Цаи и ме изгледа втрещено, бадемовите й очи бяха пълни с недоумение. — Той е господар в къщата.

Когато набезите му станали по-смели, Муи Цаи започнала да бяга от стаята си нощем. Спяла в нея само когато господарят й отивал в къщите на другите си жени. Когато идвал да посети любовницата си, Муи Цаи се свивала в някоя от стаите в голямата обширна къща и по този начин в продължение на много месеци успяла да се предпази от похотливите ръце на господаря си. Често се покатерваше през прозореца на кухнята ми и двете седяхме на пейката, всяка от нас разказваше за своята родина до зазоряване.

Не можех да повярвам, че законът позволяваше това, което ставаше с Муи Цаи, и бях решила да съобщя на някого. Някой трябваше да направи нещо, за да сложи край на страданията й. Разказах на Айя. Той работеше в канцелария. Сигурно знаеше кой би могъл да помогне. Но съпругът ми поклати глава. Законът бил безсилен, след като прислужницата не е малтретирана.

— Но господарката й я пляска и щипе. Това не е ли малтретиране? — запитах разгорещено.

Той отново поклати глава и думите, които дебелият му език изрече, ми напомниха за недосетлив чужденец, който влиза в храм с обувки на краката.

— Първо, това не се смята за малтретиране и второ, макар че господин Соонг не идва да събира наема, той е нашият хазаин. Негови са всички къщи в тази част на улицата.

— Така ли? — възкликнах и се отказах от революционните си идеи да обадя Стария Соонг. Наистина проблемът беше сериозен и не бе лъжица за моята уста.

Една вечер, когато дърветата изглеждаха като сребърни на призрачната лунна светлина, господарката на Муи Цаи я повикала в спалнята си. Наредила да й направи масаж. Казала, че гърбът я боли от студените храни. Свалила сатенените си дрехи и легнала по корем на леглото. Муи Цаи започнала да я масажира. Натискала със загорелите си здрави ръце бялата плът на господарката си.

— Тази вечер ще ти позволя да разтриеш и господаря. Той е много изморен, а ти се справяш отлично — казала и се загърнала със сатенената си роба. Сякаш уговорено предварително, в този момент господарят влязъл в спалнята, облечен с копринен халат с избродирани дракони на гърба. Халатът шумолял около дебелите му бели крака. Муи Цаи замръзнала от ужас. Господарката й не погледнала господаря в очите, вместо това изгледала Муи Цаи многозначително и я предупредила раздразнено:

— Не вдигай много шум.

Щом стъпките от меките й чехли заглъхнали по плочите на терасата, господарят седнал върху измачкания чаршаф. Муи Цаи коленичила на пода до леглото. Не можела да повярва на очите си. След месеците, през които й хвърлял пламенни погледи, сега бил на път да спечели играта докрай. Халатът му се разтворил и огромният му корем щръкнал напред. Мъжът се пресегнал и загасил нощната лампа. На лунната светлина потното му лице изведнъж й заприличало на маска. Ужас обхванал Муи Цаи. Заслепени от похот, очите му, дълбоко хлътнали под бледи гънки тлъстина, блеснали алчно. Миришел на алкохол. Тя почувствала как я обзема омраза.

— Ела, приближи се, мила моя — нежно я подканил господарят и нетърпеливо потупал мястото до себе си. Муи Цаи знаела какво си мисли, като че ли самият той изричал думите: „На това момиче не му е било съдено да стане голяма красавица, но е по младежки очарователно и несъмнено хубавичко, а тъй като е девственица, ще ме дари с необходимата ми жизненост. Винаги е хубаво мъж на моята възраст да изпие първата глътка от същността на едно момиче.“ Нейната чистота и невинност били като цвете, което чака да го откъснат. А в тази градина той бил господарят.

Усмихнал й се окуражително и свалил халата от загладеното си тяло.

Не вярвайки на очите си, бедното момиче гледало като вцепенено малкия червей между краката му, когато той надвесил бялата си плът над дребното й телце. Нещо малко и твърдо болезнено проникнало в нея и за нейна изненада разплутата бяла плът започнала да подскача отгоре й. Той пръхтял като диво прасе и охкал в ухото й, после неочаквано изведнъж се стоварил с цялата си тежест върху нея. Смазана, тя започнала да се мъчи да си поеме въздух. Той се изтърколил и задъхан, поискал чаша вода.

Всичко свършило. Като замаяна, тя отново обула панталоните си и отишла да донесе вода на господаря. Сълзи щипели ъгълчетата на очите й, а брадичката й потрепервала, докато сподавяла риданията си. Когато се върнала с водата, той я накарал да се съблече чисто гола. Докато пиел, горещите тъмни процепи на лицето му я наблюдавали напрегнато. Тя усетила лепкавата му страст да се процежда по нея и да се спуска надолу по вътрешността на бедрата й. Стояла гола на бледата лунна светлина, докато той протегнал отново дебелата си ръка и я притеглил към себе си. Когато заспал и захъркал шумно, Муи Цаи вперила очи в сребристите сенки на тавана, после внезапно се стреснала, защото пред нея се появило сърдитото лице на господарката й. Заради босите й крака Муи Цаи не чула стъпките й.

— Ставай, безсрамна пачавро — изсъскала гневно. Завистливите й очи огледали младото тяло върху леглото. Унизена, Муи Цаи се опитала да прикрие гърдите си. — Ставай и покрий краставото си тяло, и никога повече да не си посмяла да спиш в леглото ми — процедила злобно.

Муи Цаи с препъване стигнала до задната част на къщата, за да се измие. После лежала будна и засрамена в малката си стаичка чак до сутринта. След този случай господарят често искал масаж. Понякога имал нужда от два масажа през нощта. В тези ужасни нощи тя чувала стъпките му да приближават стаята й, после изскърцването на вратата, когато я отварял в тъмното. За секунда на процеждащата се светлина на луната и звездите тя зървала скъпия му жълт халат. После вратата се затваряла и в тъмнината на стаята без прозорци чувала само тихото шляпане на копринените му пантофи върху бетонния под и задъханото му дишане. След това една студена ръка, покрита с ледена пот, се впивала в малките й гърди. Малко по-късно цялата Муи Цаи бивала обгърната от студена мокра плът, а ноздрите й се изпълвали с горещ застоял дъх. Странното клатещо се движение започвало отново.

Много скоро Муи Цаи забременяла.

Господарят не бил на себе си от радост, тъй като трите му съпруги били бездетни. Дълго време си подшушвали, че вината е у него, но сега станало ясно, че дъртите вещици били виновни. Изпаднал в екстаз, той наредил да хранят Муи Цаи с най-хубавата храна, за да може детето му да расте силно и здраво. Господарката била принудена да се отнася добре с Муи Цаи, макар че в дълбините на тесните й очи горяла истинска завист. Често Муи Цаи криеше част от скъпите, но ужасно горчиви специални билки и ми ги носеше.

— За да стане бебето ти силно — казваше тя с щастлив напевен глас.

Една сутрин господарят й пристигнал с новината, че Първата му съпруга искала да види плодородното дърво, което дало живот на семето на съпруга й. Тя беше огромна жена, дебелата й плът висеше като торби около челюстите й, арогантно виреше плоския си нос, имаше остър поглед. В дома на Стария Соонг закипя работа. Бяха сготвени отбрани ястия, подовете бяха измити и излъскани, изваден и старателно измит бе най-хубавият порцеланов сервиз и в него бе сервирано под критичния й поглед.

— Яла ли си? — попитала тя според китайския обичай. Гласът й бил груб, а лицето й, макар и гордо, явно познавало какво е тъга. Бе изгубила ласките на съпруга си и не бе могла да роди дете.

— Да, тя има много добър апетит, голяма сестро — отвърнала бързо господарката на Муи Цаи.

— Колко месеца остават, докато дойде бебето? — попитала царствено Първата съпруга.

— Още три месеца. Пийни още чай, голяма сестро — поканила Третата жена със смирена учтивост, подходяща за момента, и се надигнала грациозно, за да сипе чай.

Първата съпруга кимнала одобрително.

По-късно идваше на гости още няколко пъти, като винаги сядаше под асамовото дърво заедно с Муи Цаи. Държала се мило, проявявала искрена загриженост и все по-голям интерес към нероденото бебе. Дори му носела подаръци скъпи вносни бебешки дрешки в синьо и малко квакащо пате. На Муи Цаи й бяха приятни посещенията на важната възрастна дама. Смяташе се за чест да бъдеш приет от Първата съпруга. Може би късметът й най-сетне беше проработил. А и нещата със сигурност щяха да се променят, когато бебето се родеше. Все пак тя щеше да бъде майката на наследника на голямото богатство на господаря.

В града пристигна панаир и се разположи на футболното игрище близо до пазара. Муи Цаи и аз се измъквахме в най-голямата горещина, когато след обилния обяд господарката й отпуснато дремеше под перката на вентилатора.

Входът струваше двайсет цента.

Сладкият мирис на курабии с яйца и орехи се смесваше с мазната смрад на пържена риба в големи тигани. През този горещ следобед набързо скованата сцена, където вечер хубави момичета седяха усмихнати едно до друго в очакване срещу петдесет цента срамежливи момци да изпитат удоволствието от разгорещен танц с тях, беше пуста.

„Елате и вижте изумителната жена питон“ — подканяше голям плакат, на който бе изрисувана огромна змия и красиво момиче със силно изписани очи. Платихме десет цента и влязохме в покритата палатка. Вътре беше задушно. Гола крушка светеше в застоялия въздух. В желязна клетка малайка на средна възраст с помътнял поглед седеше по турски върху сламено легло. С разочарование видяхме, че държеше малка змия в ръцете си и се опитваше да я увие около себе си, но скованото същество само показваше езика си и се плъзгаше мързеливо обратно в сламата. Отегчени и изпотени, бързо си излязохме.

Навън си купихме студена кокосова вода и Муи Цаи ме накара да се наредим на опашка, за да влезем в палатката на китайски гадател. Отпред имаше рисунки на различни видове длани, със зелени китайски йероглифи бе написано какво означаваха разчертаните сектори при гадаенето. Връчиха ни червени билетчета с номерца. Двете с Муи Цаи си купихме един билет, тъй като искахме да влезем заедно. Муи Цаи докосна с глава висулката със звънчета при отвора на палатката и когато влязохме вътре, продължихме да се кикотим.

Стар китаец с рядка козя брада ни се усмихна загадъчно от отсрещната страна на сгъваема маса. Кожата му беше наситеножълта, а очите — плоски. Той посочи към столовете пред масичката. Ние седнахме сковано, оставихме чашите с кокосова вода на тревата, а глупавият ни кикот замря под втренчените му очи. Върху масичката имаше малък червен олтар с горящи свещи и бронзова статуетка.

Гадателят вдигна дясната си ръка и изрече:

— Нека предците говорят.

Звънчетата леко звъннаха.

Безизразно той се пресегна, пое първо ръцете на Муи Цаи и ги стисна между своите набръчкани длани, докато дълбоко поемаше дъх. Муи Цаи и аз свивахме рамене и си правихме физиономии една на друга, за да разсеем внезапното напрежение, което ни обхвана в потискащата горещина в палатката. Аз завъртях очи шеговито, а тя ми се намуси.

— Тъга, голяма тъга, много, много мъка — извика гадателят дрезгаво.

Ние се стреснахме от неочаквания вик в тишината.

— Няма да имаш деца, които да наречеш свои добави — той с особен глух глас.

Въздухът в стаята като че се свърши. Усетих как Муи Цаи се скова от страх. Сякаш малките й ръце го изгориха, защото старецът внезапно ги пусна. После обърна злите си очи към мен. Изненадана и разтревожена, аз механично отпуснах длани в протегнатите му в очакване ръце. Усетих сухата му кожа, когато обгърна потните ми ръце. Той затвори очи. В задушаващата горещина приличаше на статуя.

— Сила, прекалено много енергия. Трябвало е да се родиш мъж. — Той млъкна и се смръщи. Под затворените клепачи очите му се въртяха. — Ще имаш много деца, но никога няма да си щастлива. Пази се от най-големия си син. Той е твой враг от друг живот, който се е върнал, за да те накаже. Ще познаеш мъката да погребеш дете. В ръцете ти ще попадне много ценен предмет. Освободи се от него и не се опитвай да го продадеш. Той принадлежи на храма. — Гадателят пусна ръцете ми и отвори безизразните си двуизмерни очи. Изгледа ни с празен поглед. Двете с Муи Цаи се изправихме объркани и изплашени. Тръпки ме полазиха. Горещината бе нетърпима.

Замаяни, излязохме навън, забравихме пластмасовите си чаши с разхладителните напитки на тревата. Погледнах Муи Цаи, тя беше облещила очи от страх и стискаше корема си с ръце. Макар и в седмия месец, коремът й не беше надут колкото моя. В широката й рокля изобщо не личеше, че е бременна.

— Виж какво — започнах смело, — явно, че той е самозванец. Каза, че никога няма да имаш деца, а ти вече си бременна. Само си хвърлихме парите на вятъра. Наговори ни куп глупости.

— Да, имаш право. Сигурно е измамник. Ужасен измамник, който обича да плаши млади момичета.

Вървяхме мълчаливо към къщи. Опитвах се да забравя стария човек с устни, които едва помръдваха, но странните му думи се запечатаха в съзнанието ми като ругатня на непознат. Хванах корема си, сякаш да го защитя. Пълна глупост, че нероденият ми най-голям син, когото вече толкова обичах, щял да бъде мой враг.

Чисто и просто глупости.

Животът продължи. Моят съпруг много бавно ваеше от дървото овално лице. В началото го наблюдавах всеки ден, но тъй като бавно напредваше, нетърпеливият ми нрав надделя и загубих всякакъв интерес към творението му.

Всъщност да, трябва да разкажа за срещата ми с истински питон. Случи се един задушен следобед, когато си седях на хладния под в кухнята, цепех сушена аншоа и чистех вътрешностите й. Аншоата беше евтина, имаше я в изобилие и често я използвах за готвене. Аншоа с къри, патладжани с аншоа и аншоа, накисната в кокосово мляко. Почти без да мисля, добавях аншоа към всичко. Както и да е, този следобед лицето на Муи Цаи се появи на кухненския ми прозорец. Беше облещила очи и ръкомахаше възбудено.

— Бързо ела да видиш питона.

— Къде?

— Зад къщата на Мина.

Втурнахме се към задния двор на Мина, в храстите доста далеч от къщата, три малки момченца се бяха скупчили и сочеха нещо върху сухата земя, очите им блестяха от страх и възбуда. Макар че усети присъствието ни, дебелият увит питон явно не можеше да мръдне. Лежеше отпуснат под силното слънце, очевидно натежал след обилен обяд. Без да мигат, оранжевите му очи на ромбоидната глава ни наблюдаваха злобно.

Беше огромен и красив.

Беше толкова красив, че ми се прииска да е мой. Не изпитвах страх от змии.

Настана суматоха, чуха се пронизителни викове, някакви мъже дойдоха, започнаха да налагат питона по главата и я смазаха на пихтия. Дебелото лъскаво тяло на змията се гърчеше и извиваше от болка, докато настъпи кървавата му смърт. Развиха тялото на умрелия питон и го измериха на дължина, мярката им беше от върховете на пръстите до лакътя на ръката. Обявиха, че е дълъг повече от шест метра. После разпориха корема му и извадиха полусмляна коза, окървавена и смазана до неузнаваемост. Гледах и не можех да повярвам на очите си от полусмляното месо, покрито с лигав стомашен сок, се подаваше едно копито и рог. Завладя ме странна мисъл. Скоро и моят корем щеше да стане много голям. Абсолютно сигурно бе, че растеше прекалено бързо, и това ме плашеше. В деветия месец щях да съм твърде едра. Дали нямаше да се пръсна като зрял пъпеш?

Най-накрая започнаха истинските болки. Водите ми изтекоха като евтина оризова ракия в препълнен публичен дом. Тилът ми изтръпна.

Обаче проявих смелост. Извиках на съпруга ми да доведе акушерката. В продължение на няколко секунди той се взира в мен безизразно, след това изведнъж дойде на себе си и хукна. Стоях на прозореца и гледах как с велосипеда заобикаля опасните камъни, които стърчаха на пътеката.

В кухнята извадих две чисти кърпи за лице, а също и стари, но чисти саронги[8]. В голяма тенджера кипнах вода. Чиста вода, за да изкъпят с нея сина ми. Наведох глава и още веднъж се помолих да имам син. Докато чаках идването на бебето, седнах на пейката и отворих едно старо писмо от мама.

Ръцете ми трепереха. Втренчих очи в тях с изненада. Смятах, че вече съм голяма и спокойна. Седем тънки странични изшумоляха в ръцете ми като тайна. Един прекрасен дух стъпваше върху сухи листа. Думите, изписани с хубавия дребен почерк на майка ми, се залюляха и се размазаха пред очите ми.

Раздра ме пронизваща болка. Главата ми подскочи. Седемте тънки листчета, изпълнени с копнежите, надеждите, молбите, любовта и пожеланията на мама, зашепнаха тихо и се разпиляха на пода в кухнята.

Малко след това болките станаха непоносими. Аз все още бях спокойна. Дори мама би се гордяла с мен, защото захапах едно парче дърво и така заглуших писъците си, та съседите да не видят и да не чуят нищо. Скоро щях да изляза на верандата с плосък корем и с бебе на ръце. Колко ли щяха да се чудят. Но още една мълния прониза тялото ми отвътре и хванах безпомощно корема си. Капки пот избиха на челото и върху горната ми устна. После ме проряза още една. Толкова бързо.

— Ганеша, моля те, помогни ми — молех се със стиснати зъби.

По-лош от болката беше страхът. Страх за бебето. Страх, че нещо няма да бъде както трябва. Още един ужасяващ спазъм и започнах да се паникьосвам. Струваше ми се, че стоя в малкия храм на Ганеша, нито една жива душа не се виждаше наблизо и биех камбаната, за да умилостивя бога. Биех я, докато ръцете ми се разкървавиха.

— О, Ганеша, ти, който премахваш всички препятствия, спаси бебето ми — отправях молитвите една след друга.

Почувствах как бебето рита в утробата ми и горещи сълзи се процедиха през здраво стиснатите ми клепачи.

Изругах тихо моя бавен глупав съпруг. Къде беше? Представих си го паднал в някоя канавка. Бебето започна да се движи в мен настоятелно, нетърпеливо и плашещо. В таза ми нарастваше болезненото напрежение и неизпитван, поглъщащ всичко ужас набъбваше в главата ми.

Бебето излизаше. Акушерката я нямаше, а бебето тръгна да излиза.

Без да разбера как точно, се оказах в окото на разразилия се ураган. Пръчката падна от устата ми. Ъглите на стаята почерняха.

Господ ме беше изоставил.

Сигурна бях, че умирам. В един миг забравих за съседите и за привлекателната идея да се появя на верандата с плосък корем и с бебе на ръце. Забравих смелост и гордост. Твърдата кокосова черупка на гордостта неочаквано лесно се пропука и се пръсна на десетки парчета, както когато хвърлиш плода върху твърд циментов под.

Силно изпотен, разтреперан от ужас, човек забравя какво е гордост. Клекнах като подплашено животно я отворих уста да изкрещя колкото ми глас държи, но раздираща болка спря дъха ми. Напипах темето на главата на бебето ми.

— Напъвай се, просто се напъвай — омразният глас на акушерката звучеше в главата ми. Така нейният глас улесни нещата. Всичко стана по-леко. Бурята в главата ми неочаквано утихна. Сякаш стана някаква магия. — Напъвай се, напъвай. — Хванах се за краищата на пейката, напълних дробовете си с въздух и напънах. Напънах отново и продължих да се напъвам. Главата на бебето беше в ръката ми. Вече съм забравила всички подробности от ужасната самотна борба, но помня какво чудо е изведнъж в окървавените ти ръце да се окаже цяло тъмночервено бебе. Вдигнах покритото с лигава ципа телце върху корема си и го загледах замаяна и очарована.

— Боже Ганеша, дал си ми момче — промълвих щастливо. Като че ли ръцете ми бяха правили това хиляди пъти, та се пресегнаха за ножа, който лежеше до дъската за рязане. Сутринта бях кълцала една глава лук и по него имаше засъхнал лучен сок. Хванах го здраво в ръка и прекъснах пъпната връв. Връвта провисна от бебето. То беше свободно.

Все още с полузатворени очи, то отвори малката си устица и се разрева, тъничкият звук като че ме прониза. Засмях се от радост.

— На теб просто не ти се чакаше повече, нали? — попитах учудено. Гледах беззъбото, ужасно гневно малко същество и си помислих, че е най-красивото бебе, което някога съм виждала. Майчинството разпори тялото ми и ми показа своето яростно биещо сърце. Знаех, че от този момент нататък за този сбръчкан непознат щях да съм готова да късам глави на лъвове, да спирам влакове с голи ръце и да се изкачвам по заледени планини. Също като в глупава комедия Айя и акушерката се появиха на прага запъхтени. Усмихнах се широко на зяпналите им лица.

— Прибери се вкъщи — казах гордо на акушерката, мислейки си за петнайсетте рингита, които щях да спестя, ако не се възползвам от услугите й. Нетърпеливо извърнах грейналото си лице, за да мога да се насладя на красотата на моето ново прекрасно творение. Исках да се махнат и да ме оставят сама с бебето ми, но точно тогава твърд като камък юмрук се заби в долната част на корема ми и се превих на две от болка. Акушерката се спусна към мен. Взе бебето с опитни ръце и го положи върху купчината чисти кърпи. После се наведе над мен и вещо опипа тялото ми.

— Аллах, бъди милостив — помоли се съвсем тихо, после се обърна към съпруга ми и каза: — Има още едно бебе в утробата й.

Ето, просто така бе родена близначката на сина ми. Изхлузи се с лекота от корема ми в очакващите я ръце на акушерката. Тя беше възрастна малайка на име Бадом, която Мина ми бе препоръчала.

— Ръцете й са дар божи — беше казала Мина и се оказа напълно права. Никога няма да забравя силата, която потече като бурна река от жилестите й ръце, нито пък увереността, която блестеше в дълбините на влажните й очи. Тя знаеше всичко, което трябва да се знае за майките и бебетата. В съсухрената й глава бяха натрупани много важни познания. От луда краставица и цветен прашец за свиване на матката до чудотворни дози запарка от коприва и други билки, за да се свие разпънатото тяло и да си върне предишните форми.

Тя сложи в ръцете ми две прекрасни бебета.

Синът ми беше всичко, за което си бях мечтала. Дар от боговете. Всичките ми молитви бяха чути и отговорът беше фини черни къдрици, великолепен силен рев, който доказваше, че е здрав. Ала всъщност дъщеря ми беше тази, която гледах и не можех да повярвам на очите си.

Веднага трябва да ти кажа, че тя наистина беше невероятна, изключителна. Никога не съм си представяла, че може да бъде толкова красива. Когато Бадом постави двете вързопчета в ръцете ми, вдигна оределите си вежди и възкликна изумено:

— Но очите й са зелени! — През всичките години, през които бе израждала бебета, никога не беше виждала бебе със зелени очи.

Бях се втренчила запленена в розовата й кожа и наболата лъскава права коса. Сигурно кръвта, която течеше в жилите й, беше от госпожа Армстронг известната баба на майка ми, която преди много години извикали, за да поднесе букет цветя и да стисне облечената с ръкавица ръка на кралица Виктория. Гледах малкото светло същество в ръцете си и реших, че всички имена, които с мъжа ми бяхме обсъждали с часове, бяха неизползваеми. Щях да я нарека Мохини.

В старинните легенди Мохини е небесна изкусителна, която била така невероятно красива, че само от един случаен поглед от влажните дълбини на очите й някой бог можел да се забрави. В разказите на майка ми боговете се давели един след друг в настоятелното си желание да я притежават. По онова време бях прекалено млада, за да знам, че изключителната красота е проклятие. Щастието отказва да дели едно легло с красотата. В отговора си мама ми писа и ме предупреди, че името не е подходящо за момиче. Носело лош късмет. Сега знам, че е трябвало да я послушам.

Изобщо не съм в състояние да опиша първите няколко месеца. Сякаш се разхождах в тайна градина и откривах хиляди и хиляди невероятно красиви нови растения, възхищавах се на цветовете им, на замайващия им мирис и на прекрасната им форма. Те изпълваха моя ден. От сутрин до вечер се чувствах щастлива. Лягах си с усмивка на уста, удивена от красотата на моите деца и замечтана да ги погаля несмело по копринената кожа.

Моята Мохини беше съвършена от меката главичка до мъничките пръстчета на краката. Хората я гледаха с неприкрито любопитство, когато я извеждах. Виждаха ме колко съм обикновена, след това поглеждаха грозния й баща и тогава забелязвах как завистта пуска остри корени в малките им нищожни сърца. Поех много сериозно отговорността за красотата на дъщеря ми. Къпех я в кокосово мляко и триех кожата и с четвъртинки лимон. Веднъж седмично берях цветове на хибискус, слагах ги в топла вода, докато се получи нужният ръждив оттенък, и тогава полагах извиващото й се телце във водата. Тя пляскаше, смееше се и ме пръскаше в лицето с шепи червеникава вода. Няма да ти досаждам с подробности какво съм правила, за да запазя кожата й млечнобяла.

Нито едно малко момиче не е било обичано повече. Брат й направо я обожаваше. Макар да нямаха никаква външна прилика, между двамата се усещаше особена невидима връзка. Имаха очи, които говорят, и лица, които разбират. Във всичко това се съдържаше нещо неописуемо. Те не довършваха изреченията си, спираха по едно и също време. Сякаш в тези откраднати мигове на пълно мълчание двамата общуваха на друго, по-дълбоко ниво. Ако сега затворя очи, виждам ги как седят един срещу друг и мелят ориз с воденични камъни. И двамата мълчат. Нямаха нужда от думи. Той въртеше тежкия камък, а тя с голата си ръка сипваше ориза в дупката му. Мълчаха и работеха напълно синхронно, сякаш бяха едно цяло. Способна бях да ги наблюдавам с часове както през деня, така и късно вечер. Работата, която вършеха, беше опасна. Винаги бе възможно някой от тях да си смаже ръката.

Когато двамата оставаха съвсем сами, тишината, която ги обгръщаше, магическият обръч, наречен ние изключваше всички останали. Спомням си, че дори имаше моменти, когато изпитвах известно неудобство да ги наблюдавам.

Ако аз бях необикновено горда с дъщеря си, баща й боготвореше земята, върху която тя стъпваше. Душата му се разтреперваше, защото Мохини проникваше така дълбоко в изпълненото му с радост същество, че това го объркваше и изненадваше. Като малко бебе тя беше толкова дребна, че се събираше в големите му свити длани, и той никога не забрави това усещане. Трудно му беше да повярва, че това чудо се бе пръкнало от него, затова стоеше и с часове я наблюдаваше, докато спи. Ставаше нощем два, понякога и три пъти, за да смени внимателно дрешките й, ако се бяха намокрили от пот. Често сутрин намирах купчина нейни дрешки под опънатата й платнена люлка.

Ако тя паднеше или получеше и най-мъничката рана, той я вдигаше с големите си нежни ръце и бавно я люлееше. Нейните сълзи се оглеждаха в неговите очи. Колко страдаше този човек, когато беше болна! Обичаше я толкова много, че каквато и болка да изпитваше тя, се забиваше като ужасен трън дълбоко в простодушното му сърце.

Като съвсем малка, докато беше будна, Мохини прекарваше повечето време в неговия скут и двамата слушаха гласовете, проникващи през статичния шум на радиото. Тя седеше и с часове навиваше на тънкото си бледо пръстче къдрица от неговата гъста коса, без да подозира, че това бе магически жест, способен да превърне нежни великани в бъбриви глупци.

Малкото ми момченце нарекох Лакшмнан. Първороден, великолепен, умен, изключителен и несъмнено мой любимец. Някак знаех, че макар Мохини да надминаваше всичките ми мечти, никой от нас не я заслужаваше. Никога не ме напускаше чувството, че незнайно как без позволение съм се промъкнала в нечия чужда градина и оттам съм откраднала най-голямото и най-красивото цвете. У нея нямаше нищо от баща й или от мен. Дори когато я гушнех в ръце, имах усещането, че съм я взела назаем и че някой ден някой ще почука на вратата ми, за да си я поиска. Затова с нея бях малко по-сдържана. Съвършената й красота ме покоряваше, но аз не я обичах, не можех да я обичам така, както обичах Лакшмнан.

Да, признавам, че го обичах. Колко много го обичах! В сърцето си издигнах олтар само заради смеха му. Виждах себе си в блестящите му очи и когато притисках здравото му тяло и ритащите му крачета, човек не би могъл да каже къде започваше той и къде свършвах аз, защото той имаше същия цвят като моята кожа. Като чай с мляко.

Муи Цаи роди детето си. Късно една вечер, когато всички съседи спяха, го донесе тайно у нас, за да го видя колко е хубаво. Момченцето, за което тя се бе молила в червения храм до пазара. Беше дебеличко, с много бяла кожа и кичур черна коса. Точно за такова момченце се бе молила.

— Нали виждаш, че гадателят сгреши — извиках радостно, давайки израз на облекчението, което изпитах, когато чух, че е родила син, силен и здрав. Щом гадателят беше сгрешил по отношение на Муи Цаи, можехме направо да го сметнем за шарлатанин, а предсказанията му — за жестока лъжа. Сложих пръста си в мъничката длан на детето, то започна да рита енергично, улови пръста ми в малкото си юмруче и не го пусна. — Виждаш ли колко е силен — похвалих бебето.

Та кимна бавно, сякаш не смееше да предизвика боговете с прекалено голяма гордост, макар че си личеше колко е щастлива. На пламъка на газената лампа ми се стори, че кожата й блестеше като че озарена от вътрешна светлина, но човек никога не бива да се хвали с късмета си. Такова беше поверието. Носело зла поличба, беше ми казала веднъж тя. Тази щастлива вечер тя го целуна и се оплака с половин уста, че олицетворението на здраво дете, което лежеше в ръцете й, й се струвало доста слабичко. Когато си тръгна, здраво стиснала скъпоценния вързоп, се почувствах щастлива заради нея. Най-после имаше нещо, което можеше да нарече свое.

Точно един месец по-късно, когато свършваше периодът й на въздържание, господарят й дал бебето на първата си съпруга. Муи Цаи толкова се изумила, че не успяла да възрази срещу това предателство. Съкрушена до дъното на душата си, не могла да откаже, оставало й в замяна само да приеме обичайното червено пакетче, в което намерила новичка сгъната банкнота от петдесет рингита.

— Как смее той? Майката няма ли права? — запитах ужасена.

Тя ми обясни с глух глас, че това бил стар обичай в Китай — първата съпруга да има право върху първородното дете на втората жена или на любовницата.

— Голяма чест е Първата съпруга да поиска сина на Муи Цаи. Мисля, че така е по-добре за момчето. Ще заеме полагащото му се място в семейството без излишни въпроси — добави тъжно приятелката ми. Горкото й сърце бе сразено и ясната светлина в очите й бе угаснала.

Ужасена се взрях в нея. Това бе направо чудовищно.

Тя продължи да идва някои вечери да поседи при мен, когато не можеше да изтърпи повече самотните викове на лемура, живеещ на дървото рамбутан. Пак прескачаше през моя прозорец с предишната пъргавина, но сега вече всичко беше различно. Кикотещото се момиче, което понякога измисляше лудории, вече го нямаше, на негово място виждах само потънало в скръб кръгло лице. Като бито и изоставено кученце седеше в моята кухня, подпряла брадичка на ръцете си и ми разказваше отново и отново как й отнели бебето.

— Ти какво очакваш? Че стоиш по-високо от Първата съпруга ли? — наругала я презрително отвратителната й господарка.

Муи Цаи ме гледаше смело в очите и ме уверяваше, че не е очаквала да се издигне по-високо от Първата съпруга. Естествено, знаеше си мястото. Тя беше Муи Цаи. Бедната Муи Цаи. Аз имах две малки красиви бебета, на нея й бе останала само горчивината, че друга жена прегръща нейното дете. Понякога, когато гледаше как близнаците спят и дишат леко, загърнати в памучни одеялца, неочаквани сълзи потичаха по лицето й. Тя шумно подсмърчаше, избърсваше ги с краищата на ръкавите и тихо и покорно заявяваше:

— Такова било желанието на боговете.

После един ден ми съобщи, че отново е бременна. Щастлив от второто потвърждение на мъжката му плодовитост, господарят с готовност обещал, че този път ще й позволи да си запази бебето. Първата съпруга изобщо не идвала на гости, което Муи Цаи възприе като добър знак. Беше научила добре урока си. Щом нямаше вест от старата господарка, това бе добра новина.

Аз престанах да кърмя и също забременях отново. С Муи Цаи отново бяхме заедно, играехме на китайска дама и се смеехме тихичко на мъждивата светлина на моята газена лампа. Следобед, докато господарката й спеше, тя седеше на рамката на прозореца ми и мечтаехме заедно. Невъзможни мечти за нашите деца, които ще се издигнат. Друг път ми помагаше да изкопаем фъстъци. Измивахме ядките, сварявахме ги и ги ядяхме още горещи в моята кухня. В такива моменти тя въздъхваше и театрално заявяваше, че най-щастливите й мигове били в моята къща, но тъй като денят на раждането й наближаваше, тя ставаше все по-неспокойна. Дълбоко в сърцето й костите на предците й тракаха и й напомняха за предсказанието, изречено в една задушна палатка преди повече от две години. Цяла редица мъртви роднини стояха с протегнати напред ръце и й вещаеха, че ще остане бездетна. Дали господарят й не бе дал празно обещание?

Често се будеше нощем от силно сърцебиене. Ставаше от леглото, излизаше от стаята си и се взираше в мастилената нощ дали газената ми лампа още свети. Ако зърнеше светлинната й, затваряше тихо вратата и тръгваше към нас. Дори в много напреднала бременност успяваше да се покатери на ниския прозорец на кухнята ми. Като сладък, неясен глас от миналото все още я чувам да казва: „Лакшми, ти си моята светлина в нощта“.

Винаги се радвах да видя кръглото й лице. Понякога шепнехме, друг път просто мълчахме. Сега, когато си помисля за онова време, осъзнавам колко прекрасно е било. Само ако знаех тогава онова, което знам сега… Бих прошепнала в ухото й, че я обичам. Бих й казала, че е най-добрата ми приятелка. Иска ми се да й бях казала: „Ти си моя сестра и това е твоят дом“. Може би съм била твърде млада, потънала твърде дълбоко в егоистичната радост да отглеждам моите деца. Приемах близостта ни за даденост и никога не съм се замисляла по-дълбоко. Понякога, без никаква причина, тя се разплакваше и изричаше жално: „Родена съм под много лоша звезда“. Муи Цаи роди още едно момче. Каза, че има гъста черна коса. И че й се усмихвало. Първия ден го притискала силно към гръдта си. На втория ден господарката й влязла в стаята. В очите й играели злобни пламъчета, когато казала на Муи Цаи, че бебето на Първата съпруга умряло месец по-рано и че тя била длъжна да направи жертва и да й помогне. Муи Цаи трябвало да даде детето си на страдащата жена. Било по-тежко да приеме новината, че първият й син е умрял, отколкото да даде второто си дете. Тя поклатила глава объркана и се разделила със сладко миришещия вързоп. В сърцето си Муи Цаи бе сигурна, че първородният й син бе умрял от мъка.

Лицето й беше посивяло, но очите й останали сухи дори когато злобната жена имала наглостта да каже:

— Ти си млада и много плодовита. В корема ти има още много синове.

— Всичките ли ще ми ги вземете? — попитала Муи Цаи извънредно тихо, но явно Третата съпруга не я чула.

Два месеца по-късно Анна се появи в моя горещ и трескав от малария свят. Имаше кожа с цвят на карамел и големи очи. Нощите ми бяха тежки. Първо бълнувах от бавно разгарящата се треска, после се разтрисах неудържимо, обляна в собствената си пот. През деня бях извънредно слаба и замаяна от хинина, само усещах, че децата са в ръцете на Муи Цаи. В продължение на седемнайсет дни Айя ходеше като сянка, а децата виждах като ярки петна, които възбудено шепнеха край леглото ми. Понякога усещах хладните твърди устни на съпруга ми по лепкавата ми от пот кожа, друг път любопитни малки пръстчета ме бодяха в лицето, но винаги предпочитах да се обърна на другата страна и да потъна в тъмата на забравата. Когато оздравях, млякото ми беше пресъхнало, гърдите ми сякаш се напълниха с малки камъчета. С ръце ги напипвах бяха твърди и болезнени. Единственият човек, който можеше да предизвика усмивка на лицето ми, беше моят скъп Лакшмнан.

Гледах малката Анна и ми ставаше мъчно. Бедничката. Дори бе лишена от правото на майчино мляко, но тя беше добро, много добро бебе с огромни блестящи очи и отново изпитах благодарност, че още едно дете не бе успяло да наследи простоватите гени на моя тромав съпруг. Лежах в леглото и видях как Айя я пое внимателно, сякаш се боеше, да не би да я изпусне или да я нарани, макар че веднага след раждането беше прегърнал в ръце Мохини като опитна акушерка.

Муи Цаи беше направо влюбена в новото бебе. Тя се отнасяше към Анна по съвсем различен начин, отколкото към Лакшмнан или Мохини. Намираше радост и в най-дребните неща, свързани с нея.

— Виж какво малко езиче има. Колко е хубавичко — възкликваше, кръглото й лице светваше от удоволствие.

Един ден се върнах от пазара и я заварих да кърми Анна. Тя ме изгледа гузно.

— Съжалявам, но плачеше от глад.

Моментално разбрах защо Анна не обичаше консервирано мляко. Слушах с пламнали уши обяснението на Муи Цаи. Как млякото й пресъхнало, когато й взели бебето, и при първия вик, който издала Анна, изведнъж гърдите й отново се налели. Точно тогава пред очите на непохватния ми съпруг блузата й смущаващо се намокрила.

Естествено. Не ми беше минавало през ума преди, но именно тя бе хранила Анна през седемнайсетте дни, докато аз лежах в несвяст от малария. Беше ми страшно трудно, но успях да потисна инстинктивната си неприязън, че някой друг, а не аз е кърмил моето дете. Казах си, че след ужасната загуба, която бе претърпяла, е разбираемо защо си бе позволила да го направи. Разбирах я. Във всеки случай поне така си казах. Искаше ми се да бъда великодушна. Муи Цаи бе загубила неизмеримо много. Какво толкова бе станало, че е накърмила детето ми? Млякото ми бе прегоряло, а тя имаше много и това щеше дълго да продължи. Само че малките, недоразвити гърди, около зърната на които розовите устенца на Анна щяха отново да се впият, бяха на Муи Цаи. Майчинството е странно нещо. То дава, но и отнема изключително много. Трябваше да й бъда благодарна, а не бях. Макар че не казах нищо, не бях достатъчно възвишена, за да не ме измъчва този въпрос.

Издигнах преграда между нас.

Преградата не беше висока, но всеки път, когато бедното момиче искаше да стигне до мен, се налагаше да я прескочи. Сега съжалявам, че го сторих. Аз бях единствената й приятелка, а й обърнах гръб. Разбира се, сега е твърде късно. Казвам на всичките си внуци никога да не издигат прегради, защото щом веднъж я започнеш, тя сама поема нагоре. Това е заложено в естеството на самата преграда да се самоизгражда, докато стане толкова висока, че човек вече не може да я прескочи.

Когато Мохини беше тригодишна, се простуди. За по-малко от седмица простудата се превърна в мъчителна астматична кашлица. Седеше мъничка и напълно безпомощна, облегната на три възглавници на моето голямо сребристо легло и се мъчеше да диша, в красивите й очи се четеше страх, а устните й се изтеглиха в ужасна синя черта. В малкия й гръден кош чувах хъркането на опасна змия, която се преструваше на детска играчка. Хъркането на змията разплакваше баща й.

Опитах всички известни средства, за които се сещах, както и всичко каквото жените в храма ме съветваха. Мажех хриптящите й гърди с тигрова мас, държах я, макар че пищеше, над изпаренията на люти билки и я насилвах да пие малките черни аюрведически хапчета. После баща й пропътува целия път до Пекан с автобус, за да купи зелени гълъби. Те бяха много красиви в клетката както си гукаха и кимаха с хубавите си глави, обаче аз впримчих мятащите им се телца в ръката си и отрязах главите им. Малката Мохини трябваше да изяде лилавеещото месо, нарязано на кубчета, изпечено с карамфил, гърлица и шафран. После Първата съпруга от голямото семейство до нас донесе плосък пакет, увит с вестник, в който имаше специално изсушени насекоми. Когато ги разгледах по-внимателно, открих, че са мъртви дървеници, мравки, хлебарки и скакалци, крачетата им бяха вплетени едно в друго, бяха така сухи, че тракаха и стържеха хрипливо хартията, в която бяха увити. Сварих ги във вода, докато две трети от кафявата течност се изпари, а останалото излях в гърлото на детето. Всичко беше напразно.

Имаше много страшни часове в тишината на нощта, когато Мохими посиняваше от липса на кислород. В нашата мизерна болница един лекар й даде малки розови хапчета, от които детето се разтреперваше и тресеше неудържимо. Гърчовете ме изплашиха повече, отколкото хриповете в гърдите й. Минаха два ужасни дни. Айя бе отпуснал глава на ръцете си. Изглеждаше като старец обезсърчен, безпомощен. Радиото мълчеше. Съпругът ми обвиняваше себе си. Нали той я бе извел на разходка и я бе оставил да се намокри на внезапно завалелия дъжд.

Искаше ми се да хвърля вината върху него, но всъщност никой не беше виновен. Истината бе, че аз го бях накарала да изведе децата. Молих се. Как съм се молила! С часове седях коленичила, после се просвах върху студения под на храма, търкалях се през целия храм, за да покажа безграничната си набожност. Аз съм само една нищожна жалка твар. Моля те, Ганеша, помогни ми. Сигурно добрият бог Ганеша няма да ме изостави сега.

На третия ден следобед Муи Цаи запъхтяна се втурна в кухнята ми с много налудничава идея. Престанах да бъркам лещата, която варях с кисело мляко, и се хванах за издутия си корем, защото отново бях бременна, изслушах я почти смаяна и не повярвах на ушите си, до които достигаха бързите като картечен огън думи, изстреляни от малката й уста. Още преди да свърши, аз вече клатех глава.

— Не — казах, но по гласа ми беше ясно, че не съм особено твърда. Истината бе, че бях готова да пробвам всичко. Трябваше просто някой да ме увещава.

И тя го стори.

— Ще помогне — настояваше упорито.

— Това е отвратително. Ох! Кой ти даде тази ужасна идея? Все пак…

— Ще помогне. Моля те, опитай. Лечителят на моя господар е много, много добър. Дошъл е направо от Шанхай.

— Невъзможно. Как ще накарам горкото дете да го направи? Тя и така едва диша. Може да се задави и да умре.

— Налага се да го направиш. Искаш ли да я излекуваш от тази проклета болест?

— Разбира се, но…

— Ами тогава опитай.

— Значи най-обикновена мишка?

— Не, естествено, че не. Това е специална порода мишки с червени очи. Новородените нямат козина, нито дори мъх. Мишлето е розово и дебело най-много колкото пръста ми.

— Но трябва да я глътне жива?

— В първите минути след като се роди, мишлето не мърда. Мохини може да го глътне с малко мед. Не й казвай какво е.

— Сигурна ли си, че наистина ще й помогне?

— Да, много хора в Китай го правят. Лечителят е много умен. Не се тревожи, Лакшми. Ще помоля господарката Сооиг да помогне.

— Колко мишки трябва да погълне?

— Само една, разбираш ли — отговори бързо.

Но в края на краищата не се наложи малката Мохини да глътне живата мишка, която Муи Цаи препоръча. Баща й забрани. За пръв път откакто го познавах малките му черни очи блеснаха гневно.

— Никой няма да храни дъщеря ми с живи мишки. Проклети варвари — прогърмя гласът му ядосано, след което отиде при Мохини и покрай нея си възвърна монотонния брътвеж.

Айя мразеше мишките. Дори видът им отдалеч го отвращаваше. Необяснимо как, но Мохини започна да се оправя и след няколко дни беше по-добре, така че аз не поисках малкото на специално отглежданата порода мишка с червени очи, сторих това много години по-късно.

Севенези дойде на бял свят точно когато биеше полунощ. По това време змиеукротителят свиреше на флейта и сладостните самотни тонове, които звучаха при раждането му, бяха почти като предзнаменование за странното същество, в което се превърна той по-късно. Акушерката пови тъмночервеното му телце в чиста кърпа и ми го подаде. Под прозрачната кожа кръвта се движеше по цяла мрежа миниатюрни зелени венички. Когато бебето отвори очи, те бяха тъмни и необикновено будни. Още веднъж си отдъхнах. Не приличаше на заварените ми деца.

Още като малък Севенези имаше подкупваща усмивка и готов остроумен отговор. Беше с къдрава коса и палаво усмихнато личице и човек не можеше да му устои. Тогава се гордеех с остроумието му. Още от малък се увличаше по какви ли не необикновени неща. Къщата на змиеукротителя беше на завоя на пътя и го привличаше като магнит. Макар че му забраних да се приближава до този дом, той тихомълком се изплъзваше и прекарваше с часове там, техните странни магии и отрови го примамваха с лъжливи надежди. В един момент го виждах в задния двор, в следващия вече беше изчезнал в онази ужасна къща. Имаше нещо незавършено, нещо липсваше в душата му, то го подтикваше да търси, да търси и никога да не намира. Често вечер се втурваше в кухнята, събуден от страховити сънища, от които кожата ми настръхваше. Огромни озъбени пантери със святкащи оранжеви очи изхвърчали от гърдите му, после се връщали и се хвърляли да хапят лицето му. Веднъж ме видял как умирам. Видял ме да лежа в ковчег. Върху клепачите на затворените ми очи имало монети и хора, които той не познавал, танцували около мен със запалени факли в ръце. Стари жени пеели религиозни песни с дрезгави гласове. Мохини, вече пораснала, с дете в скута си, плачела в един ъгъл. Когато сънува моята смърт, той още не беше виждал индуско погребение и въпреки това го описа с такива поразителни подробности, че направо се смразих. Изобщо не можех да разбера това момче.

Когато Анна стана на две години и половина, един ден неочаквано влязох вкъщи от градината и се заковах на място. Анна бе заровила глава в разкопчаната рокля на Муи Цаи в синьо и бяло. Стоях изумена, защото смятах, че Муи Цаи отдавна е престанала да я кърми. Тази тайна ми подейства като предателство. Според мен не беше нормално двегодишно дете още да бозае. В стомаха ми се надигна гняв като черна кал. Нагорещеното до червено възмущение ме накара да забравя, че аз сучех от майка си почти до осемгодишна възраст. Грозни, жестоки думи напираха в гърлото ми. Загорчаха ми на езика. Отворих уста, но изведнъж осъзнах, че Муи Цаи, която не ме бе видяла, се взираше далеч напред, мълчаливи сълзи се търкаляха по тъжните й страни, страданието й беше толкова голямо, че трябваше да се извърна и да стисна зъби. Кръвта ми кипеше. Тя все още беше моя приятелка. Моята най-добра приятелка. Преглътнах отровата в устата си.

Застанах зад вратата на кухнята, задишах дълбоко и с най-нормалния глас, който можах да издам, извиках Анна. Тя бързо дойде и на личицето й бе изписана чиста невинност. От нейна страна нямаше предателство. В гърдите си все още усещах как мърда това странно грозно чудовище — ревността. То е безмилостно. Никога няма да разбера защо го допускаме така близо до сърцата си. То се преструва, че прощава, но никога не го прави. Не се бои нито от вълците, които е видяло да седят и чакат в разбитото бъдеще на Муи Цаи, нито от черните врани на отчаянието, които кръжаха в небето, то шепнеше в ухото ми как тя копнеела да открадне детето ми и да го вземе за свое. Притиснах малката Анна до себе си. Тя залепи една мокра целувка на бузата ми.

— Леля Муи Цаи е тук — каза.

— Ами добре — отвърнах весело, но оттогава нататък се стараех да не оставям Анна сама с Муи Цаи.

Времето изгаряше месеците като запалени пръчици, които оставяха фината си бяла пепел по тялото ми и го променяха. Вече бях почти на деветнайсет. Жена. Ханшът ми се разшири от ражданията, гърдите ми наедряха и ме боляха, пълни с мляко. Лицето ми също се променяше. Скулите ми изпъкнаха. В очите ми се забелязваше ново усещане за увереност. Децата растяха бързо и изпълваха къщата със смях и детски викове. Бях щастлива. Хубаво е да седнеш навън вечер и да наблюдаваш как децата играят, вятърът развяваше квадратните бели парчета платно, които използвах за пелени, умалелите ризки на Лакшмнан и малките роклички на Мохини. Живеех с мисълта, че съм направила копринена кесия от свинско ухо. Всичките ми деца бяха красиви, нито едно от тях нямаше онези черти, които носеха, без да се оплакват заварените ми деца.

Муи Цаи отряза дългата си коса, сега тя стигаше до раменете й. Двете отново бяхме бременни. По онова време всеки миг, когато не се пазехме в тъмното, лепкавият завършек означаваше години на отговорност и болка. Големите кръгли очи на бебето Севенези следяха как Муи Цаи пристъпва тежко с походка на осъдена.

Господарят й обещал, че този път непременно щяла да си запази детето.

— Стори ми се искрен — пророни Муи Цаи.

Нищо не можех да кажа, нито да направя. Тъжните й очи ме гледаха с празен поглед, който преди не бях виждала. Приличаше на малко животинче, чиято лапа се бе заклещила в капан. Дори в сенките, хвърляни от моята газена лампа, виждах мълчаливата жалостива болка, която блестеше в очите й. По-рано обсъждахме всичко. Дори интимности от леглото. Нямахме тайни една от друга. Сега се издигаше моята мълчалива ниска преграда, от другата й страна стоеше тя като на тръни, самотна и печална. Аз имах моите деца, а тя посещенията на господаря си и бременностите, след които оставаше още по-самотна.

Обаче все още бяхме приятелки, казвах си, и упорито отказвах да съборя стената. Когато си млад, е трудно да разрушиш стена, която си построил с червените тухли на егоизма и си циментирал с мрачна гордост.

След като тя роди, държах газената лампа запалена до късно през нощта и седях до прозореца, вслушвайки се дали няма да чуя стъпките й или шепнещия й мелодичен глас: „Още ли си будна?“.

Седмиците минаваха, но кръглото й лице не се появи на прозореца ми. Разбира се, дълбоко в душата си знаех какво се е случило. Съвсем случайно я зърнах. Вече бях в много напреднала бременност, но от моята веранда я видях да седи на един от зелените каменни столове, беше облегнала лакти върху тежката каменна маса. Забола очи в земята, седеше с наведена глава. Правата й коса бе паднала пред очите й и закриваше лицето й. Обух чехли и с тромави бързи стъпки тръгнах към зида, който заобикаляше имота на Стария Соонг. Извиках я и тя обърна глава с тъпо изражение. За миг само се взря в мен. В този момент ми се стори, че не я познавам, че никога не съм я познавала. Тя беше различен човек. После се изправи и неохотно тръгна към мен.

— Какво стана? — попитах, макар че вече знаех.

— Втората жена взе бебето — отвърна безизразно. — Но господарят каза, че мога да задържа следващото. Къде е Анна? — попита внезапно и лицето й малко се оживи.

— Ела да я видиш. Много бързо израсна.

— Скоро ще ти дойда на гости — изрече тихо и се усмихва съвсем слабо. — По-добре си върви преди господарката да те е видяла. Довиждане.

Завесата на един прозорец се заклати и след това падна на мястото си. Преди да й кажа довиждане, Муи Цаи вече се бе обърнала и вървеше към къщата. Не се тревожих дълго за нея, защото следобед ми съобщиха, че моят съпруг претърпял злополука. Както карал велосипеда си, един мотор се блъснал в него. Преглътнах новината, че бил в безсъзнание в болницата, като голям хан. Приличаше на кафяво камъче, брулено от ветровете, а после заседнало в пресъхнало речно корито. Нямаше вкус, беше твърдо, но гладко.

Камъкът натежа много в стомаха ми, когато с децата взех такси, за да стигнем до болницата. Призляваше ми от страх. Мисълта да ги отгледам сама, без мъж, който да печели хляба, зейна като огромна черна дупка пред мен. Влязохме с децата в спешното отделение и ги подредих да седнат на една от дългите пейки в чакалнята. Те се свиха между една пъшкаща жена и мъж в напреднал стадий на елефантиаза. Оставих ги да зяпат огромния подпухнал крак на бедния човек и тръгнах по коридора. Там видях притихналото тяло на Айя. Лежеше на тясна носилка, бяха я оставили до стената в коридора. Тръгнах към него, но колкото повече наближавах, толкова повече се плашех. Дълбока рана като кокосов орех зееше в главата му и червена кръв изтичаше, слепваше косата му, процеждаше се върху ризата и образуваше локвичка под главата му. През целия си живот не бях виждала толкова много кръв. Забелязах, че на нацапаното му с кръв лице липсваха четири предни зъба, същите онези, които на сватбата ми бяха направили такова силно впечатление. Дупка, по-тъмна от лицето му, зяпаше към мен, но кракът му ме хвърли в истински ужас. Костта се бе счупила така, че се показваше през розовата плът. От гледката ми стана зле и едва не се строполих. Трябваше да се хвана за нещо, за да не припадна. Най-близо беше стената на коридора и тежко се облегнах на нея. След като подпрях гърба си, извиках съпруга си по име, но той бе в безсъзнание.

Някакви санитари се спуснаха по коридора и избутаха количката с носилката през летящите двойни врати на спешното отделение. Останах като замаяна, облегната на стената. Коленете ми се подкосиха. Бебето в корема ми започна да рита и усетих, че очите ми смъдят от сълзи. Обърнах се и погледнах към пейката, децата седяха мирно едно до друго и ме гледаха с огромни, пълни със страх очи. Усмихнах им се и тръгнах към тях. Краката ми се подгъваха като гумени. Те се скупчиха около мен.

Лакшмнан ме прегърна през врата с тънките си ръце.

— Ама, сега може ли да се върнем вкъщи? — прошепна той със странно тъничко гласче.

— Скоро ще се върнем — отвърнах задавено, прегърнах малкото му телце толкова силно, че той изстена. Децата и аз чакахме с часове.

Стъмни се преди да си тръгнем без никакви новини. Айя още беше в безсъзнание. В рикшата близнаците ме гледаха сериозно. Анна заспа, смучейки палеца си, а от устните на бебето Севенези излизаха мехурчета. Наблюдавах ги и ми се стори, че разбирам как се е чувствала вдовицата, която хвърлила шестнайсетте си деца в кладенец, а после сама скочила в него. Мисълта да отгледам сама децата си ме ужасяваше. Спъвах се както вървях сама в черен като рог тунел, а ехото от гласовете на децата ми се носеше около мен.

С пълно безразличие ги нахраних и ги сложих да спят. Бях изпаднала в шок, не бях в състояние да ям, затова седнах на моята пейка и вдигнах очи към звездите.

— Защо точно на мен да се случи? — задавах си този въпрос непрекъснато. — Защо, мили Ганеша, ме подложи на такова изпитание? — Тази вечер чаках Муи Цаи и страшно ми липсваше, че не дойде.

Когато на другата сутрин децата се събудиха, ги нахраних и отново се върнахме в болницата. Сиво тяло в безсъзнание с ослепително бяла превръзка лежеше на леглото. Отведох децата вкъщи за обяд и понеже нямах сили да се върна отново в болницата, седнах и заплаках. Вечерта заведох децата в храма. Сложих бебето Севенези на студения под, подредих останалите едно до друго пред себе си и започнахме заедно да се молим.

— Моля те, Ганеша, не ни изоставяй в този момент. Погледни ги — молех се. — Те са невинни и толкова малки. Моля те, върни баща им.

На следващия ден също нямаше новини. Той не беше дошъл в съзнание.

Сведох очи и видях, че някой бе сложил стъклените гривни на тревогата и страха на ръцете ми. Светлината се отразяваше в тях и те блестяха отдалеч. Безшумното им дрънчене ме разсейваше и направих нещо, което не биваше да правя. Престанах да се храня. Забравих, че в мен расте едно малко същество. В продължение на четири дни държах гладно невинното бебе. На петия ден се събудих на пейката и не можах да се ориентирам, цялото тяло ме болеше.

Наблюдавах как децата ми поглъщат любимата си закуска сварени сладки лилави корени. Гледката на деца, които се хранят, е трогателна, особено когато си изплашен и сам. Те дъвчеха с отворена уста, малките им розови езичета се бяха боядисали от лепкавия лилав сок. По бялата ризка на Севенези бяха паднали лилави капки. Гледах ги толкова малки и беззащитни, и ми призля от страх. На другия ден щях да навърша деветнайсет години. Просълзих се и пред очите ми се замъгли покъртителната картина на децата ми, които практически се сляха в едно цяло, в тази картина се открояваха само малките им зъбчета. Понякога виждаш как по нечие лице се стичат сълзи, а притежателят му всъщност стои настрани и крои опасни планове, пред очите му се мяркат ужасни неща. Точно това се случи с мен. В далечината видях как издъхват всичките ми мечти и надежди, които подхранвах така грижливо. Усетих, че стават безплътни. Страшна гледка. Извърнах очи от ужасното видение и видях как съдбата ми се кикоти в един ъгъл, затворила всичките ми мечти в желязната си кутия.

Страхът избухна в гняв.

Изтичах в стаята за молитви. Пред олтара потопих треперещия си пръст в сребърната купичка с червен кумкум[9] и си нарисувах такава голяма и крива точка, че тя покри почти цялото ми чело.

— Виж, виж викнах към образа на Ганеша. — Все още имам съпруг. — Той спокойно ме гледаше. Доколкото си спомням през годините, всички богове, на които съм се молила, са ме гледали със съвсем същия поглед, изразяващ вътрешно удовлетворение. През всичките тези години съм бъркала тази полуусмивка с благородната благосклонност. В главата ми натрупаните чувства кипнаха и от устата ми се изсипаха гневни думи. Добре, вземи го, щом трябва. Направи ме вдовица като подарък за рождения ми ден предизвиквах го, думите ми изскачаха неразбираеми от яда, който изпитвах, с ръка изтрих червената точка от челото си. — Хайде, продължавай — крещях бясно, — но не си и помисляй, че ще удавя децата си в кладенец или ще легна да мра. Ще продължа да живея. Ще храня децата си и ще ги направя хора. Така че карай. Вземи си нищо не струващия мъж. Вземи го, щом трябва.

В мига, в който затворих уста, след като изрекох тези груби и грозни думи, и заклевам се, че казвам истината, някой извика името ми отвън. На вратата стоеше една жена, която бях виждала в храма беше чистачка в болницата. Дошла да ми каже, че мъжът ми дошъл в съзнание. Не му се разбирало много, но питал за децата и за мен.

Гледах я като замаяна. Дали не беше пратеничка на боговете? Забелязах, че хвърли поглед към размазаната червена боя на челото ми и тогава си спомних, че не съм се къпала от три дни.

— Набързо ще си взема душ — казах й, сърцето ми биеше до спукване. Вероятно от шока от студената вода върху отмалялото ми тяло или поради това, че почти не се бях хранила пет дни, но белите ми дробове блокираха. Отказаха да поемат въздух. Коленете ми се подгънаха и аз паднах върху мокрия под, с ръце заудрях по вратата. Божата пратеничка се спусна да ми помогне. В очите й забелязах ужас, а не учудване. Гола жена в силно напреднала бременност, със сини устни и изкривено лице, която се гърчи на пода на банята, това представлявах. Странно, че не виждах добре, но си спомням съвсем ясно как пред очите ми краищата на светлозеленото сари на жената станаха тъмнозелени, като се намокриха. Малко трудно й беше да ми помогне да се изправя, от усилието се задъха. Малките й ръце едва удържаха мокрото ми тяло. Ужасена, че умирам, се облегнах на сивата стена, отварях уста като риба на сухо, после не знам как, но мускулите на гръдния ми кош се отпуснаха и здравите стоманени обръчи, които ме стискаха, се охлабиха. Можех да поемам въздух на малки глътки. Пратеничката ме зави с хавлия и постепенно започнах да дишам нормално. Децата ми, онемели и измъчени, се спуснаха вкупом към мен с викове и ридания.

След няколко дни пренесохме баща им вкъщи. След още няколко седмици той взе рикша, за да отиде на работа. Нещата бавно се върнаха към нормалното си русло, само в много студени вечери гърдите ми свиреха.

Когато Джейан се роди, направо изпаднах в шок. Имаше малки тъпи очички, широко лице и страшно слаби крайници. Целунах го нежно по влажните клепачи на полузатворените очи, надявах се да има добра съдба, но още тогава знаех, че няма да постигне кой знае какво. Животът щеше да се отнесе към него със същото презрение, с което се отнасяше към бедния му баща. Тогава не знаех, че животът щеше да използва мен като инструмент, за да мъчи собствения ми син. Господ беше сметнал, че е достатъчно да вложи в главата на Джейан само няколко думи и много празни пространства между тях. Той проговори едва когато стана почти на три години. Движенията му бяха същите като мислите му. Бавни. Напомняше ми на заварените ми деца, които така успешно бях запратила някъде дълбоко в съзнанието си. Понякога ме глождеше вина и си мислех дали ужасното ми преживяване в банята, когато полях главата си с кофа студена вода, или стъклените гривни, заради които престанах да се храня, не са причината за неговото състояние.

Мохини го намираше за очарователен. Тя прегръщаше тъмното му неподвижно телце със светлите си ръце и му говореше, че кожата му е така красива — също като синята кожа на бебето Кришна. Той я гледаше с интерес. Беше наблюдателен. Като котка те следеше с очи из стаята. Чудех се какви ли мисли минават през ума му. За разлика от другите ми деца той не се усмихваше. Когато го гъделичкахме, спонтанният му смях звучеше като лай, но не владееше изкуството да се усмихва.

Осем месеца след като Джейан се роди Муи Цаи роди още едно бебе. Малкото пеленаче рева до посиняване, когато Първата жена дойде да го иска. Трябвало й да прави компания на „нейното“ голямо дете, което, тъй като нямало братя и сестри, се разглезвало и ставало непослушно.

Декември дойде не само с обичайните мусонни дъждове, но донесе и ново бебе. Госпожа Гопал, която присъстваше на раждането, беше много пъргава и практична жена.

— Яж по-малко скъпи скариди и започни да пестиш за зестра на детето — посъветва ме тя и ключовете, които висяха на фустата й, издрънчаха. Бедната ми дъщеря имаше цвят на тъмен шоколад. Дори като бебе Лалита беше забележително грозна. Боговете вече проявяваха небрежност към своите дарове. Първо Джейан, а сега и това малко мишле, което бе вперило в мен много тъжни очи. Също като избледнелите очи на опечалена старица те ме гледаха и като че искаха да кажат: „Ох, бедна глупачке. Само ако знаеше това, което аз знам“. Сякаш още от самото си раждане моята Лалита вече знаеше какво нещастие очаква плоското й лице.

Реших, че моята челяд вече се оформи. Гнездото се бе напълнило. Нямаше да има повече непредпазливи моменти в тъмнината. С месеците Лалита почти не пълнееше. Крайниците й, които свободно движеше, бяха тънички, почти мършави. Беше тиха като баща си. Никога не демонстрираше своята привързаност, но мисля, че много обичаше Айя. В него пренамираше своите черти и му прощаваше безусловно за грозотата си. Изключително свита, тя не се сърдеше на нищо, живееше в свой измислен свят. Седеше с часове сред лехите със зеленчуци, преобръщаше листа и камъчета, гледаше какво има под тях и шепнеше тайни на невидимите същества, които откриваше там. Когато порасна и нейните невидими приятели я изоставиха, животът се отнесе много зле с нея, но тя безропотно понасяше всичките му капризи. Да, дори не се оплакваше.

Когато Джейан стана на година и половина, той се умори да пълзи и поиска да се изправи, но краката му бяха прекалено слаби, за да издържат тялото му. Мама ме посъветва да изкопая дупка в земята и да го пусна в нея. Като стои прав вътре, крайниците му постепенно щяха да заякнат. Изкопах дупка, дълбока около петдесет сантиметра, срещу прозореца на кухнята, откъдето можех да го наблюдавам, докато готвех. Сутрин го пусках в дупката и го оставях да седи там с часове. Често Мохини отиваше при него, за да му прави компания. Постепенно краката му заякнаха, и един ден той вече можеше да стои на двата си крака.

Когато Лакшмнан и Мохини станаха на шест години, тръгнаха на училище. Сутрин ходеха в основно училище, там учеха английски, а следобед в народно училище, където ги учеха да четат и пишат на тамилски. Лакшмнан трябваше да бъде облечен с тъмносини къси панталонки и бяла ризка с къси ръкави, а Мохини с тъмносиньо сукманче и бяла блузка отдолу. Бели чорапки и бели гуменки допълваха униформата. Ръка за ръка те крачеха до мен. Сърцето ми преливаше от гордост, като ги гледах колко са изпълнени с нервно очакване. Първият училищен ден. За мен също беше вълнуващо. Никога не бях ходила на училище и бях страшно щастлива да дам на децата си нещо, което не съм имала. Тръгнахме по-рано и първо се отбихме в храма. В хладната сутрин сложихме учебниците им на пода до олтара, за да получат благословия, Лакшмнан би камбаната, а аз разчупих един кокосов орех, за да помоля за благосклонността на боговете.

Бях двайсет и шест годишна, а Лалита — на четири, когато пристигна картичка от чичо ми — търговеца на манго. Дъщеря му щяла да се жени и той канеше всички ни на сватбата. Моят съпруг бе използвал цялата си отпуска и не можеше да дойде. Стегнах най-хубавите си сарита, скъпоценностите, високите ми златни чехли, децата и взех най-хубавите им дрешки.

Същата лъскава черна кола, която ни беше посрещнала с Айя на пристанището в Пенанг, дойде да ни вземе, но Билал се бе пенсионирал. Някакъв друг мъж с униформа ни хвърли зъбата усмивка, учтиво докосна кепето си и натъпка чантите ни в багажника. Настаних се на кожената седалка с чувство на носталгия. Бях пристигнала дете, а сега малките телца, които бях сътворила в собствения си корем, възбудено бъбреха, отъркваха се и се блъскаха в мен. Миналото проблесна за кратко в хладния утринен въздух. Спомних си жената с деформираните крака и процесията от миячи на руда сякаш беше преди век. Колко се бе променил животът. Дали боговете са били щедри към мен? Докато се бях замислила, децата се караха и боричкаха, за да седнат така, че да гледат през прозорците. Пресегнах се и механично плеснах Севенези по ръката, защото щипеше тъмния крак на Джейан.

В колата на Анна й стана лошо, а Лакшмнан, който седеше на предната седалка, беше спуснал надолу стъклото, вятърът развяваше къдравата му коса, по едно време се извърна назад със смесица от любопитство и отвращение. Улових погледа на шофьора, който наблюдаваше Мохини в стъклото за обратно виждане, и потиснах гнева си. Трябваше бързо да я оженя. Отговорността за голямата хубост се настанява с неудобство в мислите на родителя. Беше десетгодишна и вече привличаше прекалено много погледите. Понякога в моите безсънни нощи сядах и се тревожех за това. Приятелски настроени духове надзъртаха в кухнята и ми шепнеха да внимавам. Трябвало е да ги послушам. Да положа повече грижи. Да оставя бялата й кожа да се изпече на слънцето. Със собствените си ръце да нарежа малкото й личице с бръснача на баща й.

Истинска изненада ни очакваше в къщата на моя чичо. Първо, защото живееше на хълм, а обикновено на хълмовете живеят европейци, и второ, защото живееше в много голяма, всъщност в огромна къща на два етажа, със стаи с високи тавани. Верандите бяха с колонада, къщата имаше внушителен покрив, покрит с каменни плочи. Била построена, както по-късно чичо гордо ни обясни, в стила на Регентството в Англия. Слушах го със страхопочитанието на селска жена, докато той тържествено ми съобщи, че англо-индийският класически архитектурен стил на дома му бил свързан с хуманизма и олицетворявал идеалите за ранг, престиж и елегантност.

Третата и най-неочаквана изненада дойде от впечатлението, че съпругата на чичо ми, която до този ден никога не бях виждала, ме мрази. Почувствах го в момента, в който тя отвори вратата и ми се усмихна. Застинах на място, но моментът мина, когато чичо ми се втурна и ме стисна в мечешката си прегръдка. Той изгледа възхитено Мохини и сякаш не повярва на очите си, поклати глава одобрително, като видя колко висок и силен бе Лакшмнан. Анна го накара да се просълзи със сериозния си вид. Тя беше дребничка за възрастта си. Очите й като че ли молеха човек да я вземе на ръце, а при вида на бузките й като ябълки му идеше да ги захапе.

— Какво лице има само! — извика той и я щипна по бузата. — Одрала е кожата на майка си. — Изтри сълзите, които се бяха събрали в ъгълчетата на очите му. После коленичи на пода, целуна Джейан и Севенези и ни покани всички да влезем. Нямаше как да обърне внимание на срамежливата Лалита, тъй като тя се бе скрила в гънките на сарито ми.

Вътре каменният под, големите дълбоки веранди и издължените стрехи образуваха едно хармонично цяло и създаваха прекрасни прохладни помещения. Когато се огледах, впечатлена от богато подредената стая, погледът ми попадна на луксозни предмети от цял свят. Красиви нефритени статуетки в стъклени витрини, изящни английски мебели, разкошни персийски килими, великолепни френски огледала с позлатени рамки и фотьойли, тапицирани с брокат. Цялата къща ми приличаше на свърталище на крадец. Смиреният ми чичо наистина се оказа много богат. Осъзнах, че в края на краищата не е мизерен търговец на манго, по-късно дори научих, че бил вложил капитал в доходния бизнес с каучук и калай. Нищо чудно, че пред къщата му имаше подредени толкова много камиони.

Леля ми ни заведе в голяма стая с щори на стъклената врата, която водеше към балкона. Оттам се виждаше малкото китно село Минангкабау. Въпреки предположението ми, че леля ми тайно ме ненавиждаше, а и не можех да се сетя каква би могла да е причината за омразата й, вълнувах се от престоя ни и от голямата сватба, която предстоеше. Бяха поканени петстотин гости и бе ангажирана залата в местното кметство. Два дни се готвеха какви ли не ястия в грамадни метални тенджери. Когато случайно влязохме в кухнята, видях двайсет и една торти и купчини сладкиши, подредени върху големи подноси край стената. Много жени, облечени със сарита, бъбреха и клюкарстваха, докато режеха и пържеха дребни сладки. В грамадните метални тенджери къкреха всякакви зеленчукови ястия с къри. Сведох очи към децата си и изпаднах в ужас, когато видях как Севенези с пълничките си ръце набързо лакомо натъпка в устата си цяла шепа сладки с форма на мидички.

На следващия ден облякох децата с новите им дрехи и изпитах задоволство, че всички откраднати от нощта часове, прекарани в кроене и шиене с дребни невидими бодове, бяха дали такъв прекрасен резултат. Много рядко виждах децата си, облечени така хубаво. Бях облякла трите си дъщери еднакво в зелено и златисто. Анна беше прекрасна. Лалита изглеждате добре, а Мохини приличаше на приказна русалка с блеснали от вълнение очи. Когато слязохме долу, забелязах как красивото лице на леля ми се сви от яд и чиста злоба и изпитах перверзна гордост, че децата ми, облечени с трептящи на тях дрехи, невинни, тичащи нагоре-надолу, предизвикаха такава завист у нея.

Сватбата беше забележителна, бе невероятна демонстрация на богатство. Подът на просторната зала в кметството беше нашарен със сложни плетеници и орнаменти, старателно изрисувани на ръка от коленичили жени, използвали фино оризово брашно и водни бои. Жени със скъпи сарита от златиста коприна, събрани на колоритни групички, си приказваха под силния шум на биещи барабани и вой на тромпети, таванът бе украсен със сплетени на красиви плитки стотици бледожълти листа на кокосови орехи, а зелените листа на мангото се вееха като знаменца. Петдесет тежко отрупани със зелени плодове млади бананови дръвчета, отсечени в основата на лъскавото им стъбло, бяха подпрени прави от двете страни на пътеката, по която щеше да мине стеснителната булка. Младоженецът чакаше красив и горд. Когато невястата се появи на прага на залата, тя блестеше като богиня, носена на ръце от процесия в свещен ден. Нямаше никакво съмнение, че баща й беше богат. Синджири се спускаха от челото й, висяха като плътни златни въжета около врата й и се събираха в колан с блестящи камъни на кръста й. Младоженецът придоби страшно самодоволен вид.

След размяната на пръстени, гирлянди и връзването на дебелата златна верига в другия край на залата започна подготовката за голямото пиршество. Малки момченца внесоха наръчи с бананови листа и много бързо постлаха пода на голямата зала с тях. Хората навлязоха и седнаха по турски така, че пред всекиго се падаше по едно бананово листо. Когато цялата зала се изпълни с редици хора, седнали гръб до гръб, обърнати към бананово листо, сервитьорите пристигнаха с алуминиеви кофи с храна, от която гребяха с черпаци. Глъчта от гласовете замря и в залата се чуваше шумът само от поглъщането на храната. Имаше кисел жълт ориз, обикновен ориз и избор от най-различни вегетариански ястия. След това сервираха сладък бульон, сирене и сладкиши.

В зелена палатка извън залата специална маса с бяла покривка, цветя и чинии беше подредена за европейските гости с един и същ израз на по кралски недостъпно благоразположение. Огледах ги внимателно. Имаха вид на горда раса, която смяташе, че с присъствието си оказва услуга за домакините. Дори прави нещо като благотворителност. Беше много интересно да ги наблюдава човек как се хранят с ножове и подобни на малки мотички прибори.

Много хора хвърляха крадешком погледи към Мохини, някои с възхита, други със завист, трети кроящи планове, свързани с подрастващите им синове. Беше извънредно вълнуващ ден, изпълнен с великолепие и разкош, но в късния следобед на Мохини й прилоша. Веднага се прибрахме с колата на чичо ми, но щом стигнахме дома му, тя вече гореше и охкаше от болки в стомаха.

Чичо ми искаше да извика лекар, но леля ми със запотено лице и очи, които продължаваха да гледат злостно, цъкна с език ядосана и изпрати старата прислужница Меначи да донесе масло от маргоса[10]. Меначи беше сбръчкана стара жена с тесни рамене и тънки като на скелет ръце. Предишната й красота се бе запазила единствено в тъмните й очи, обрамчени от гъсти извити мигли. Винаги съм обичала да наблюдавам лицата на много възрастни хора, а нейното беше изключително. Беше като учебник по история, който разказва какви ли не случки. Бръчките й бяха увлекателни страници за разгръщане. Наложи й се да се изправи на пръсти, за да излее маслото от маргоса в отворената уста на Мохини, тъй като беше висока почти колкото нея.

— Сутринта ще бъде като нова — каза леля ми.

Меначи сведе покорно красивите си ресници, но щом облечената в златисто и лилаво фигура на леля ми с поклащане излезе от стаята, старата жена се приближи до мен.

— От лоши очи е, не е от стомаха — прошепна натъртено. Додаде, че прекалено много хора са гледали красотата на дъщеря ми със завист и всъщност лошите им помисли й се бяха отразили. Хлътналите й очи ме караха да й повярвам. Копринените ресници потрепнаха, когато добави, че очите на някои хора са толкова зли, че могат да убият. Ако се възхитят на цвете, на другия ден то се съсухря и умира. Виждала го била да се случва и по-рано.

Ръката й стисна здраво моята ръка. Спомних си, че за да неутрализират уроките, хората рисуват черна точка на челото на бебето си, която помрачава съвършената му красота и закриля беззащитното дете от завистливи погледи. Обаче Мохини не беше бебе. Объркана погледнах старата жена.

— Какво да правя?

Тя излезе на двора пред къщата и гребна в ръка малко пръст. После отиде на още две други места в двора и направи същото. Всеки път, когато гребваше, тя тихо шепнеше молитви. След като се върна в къщата, добави към пръстта сол и сухи люти чушки. Както държеше всичко това в дланта си, накара Мохини да плюне три пъти върху сместа. Мохини, на която маслото от маргоса не бе помогнало особено, се държеше за стомаха и лицето й се гърчеше от болки.

— Нека тези очи и онези очи, както и очите на всички, които са докосвали това момиче, да изгорят в огъня — нареждаше старицата, докато палеше пръстта.

Ние стояхме в кръг около нея и гледахме как гори сместа. Чушките и солта съскаха и пукаха, горяха с яркосин пламък. Когато пламъкът от само себе си угасна, старата жена се обърна към Мохини и я попита простичко:

— Как се чувстваш?

За моя най-голяма изненада болките и температурата бяха минали. Благодарих от все сърце на старата жена, а тя кимна скромно.

— Вашата дъщеря е царица. Пазете я да не я гледат много завистливи очи — посъветва ме и погали със сбръчканата си ръка гъстата лъскава коса на Мохини.

Беше 13 декември 1941 година и аз приготвях багажа си за тръгване, когато чичо ми се втурна в стаята, изпаднал в паника, косата му беше разрошена, а очите му гледаха оцъклено. Със задавен глас ми каза, че японците са нахлули в Малайзия. Докато ние празнувахме и се веселихме, те бяха дебаркирали в Пенанг. Очевидно здравите плещести английски войници, които смятахме за непобедими, бяха избягали и ни бяха оставили в ръцете на несигурната съдба. Пръски слюнка излизаха от устата на чичо ми, докато ми описваше как тълпата се събрала на пазара в Пенанг като стадо диви животни. Как се взирали в небето към металните птици и ги наблюдавали с невинно страхопочитание, а блестящите птици хвърлили бомби върху обърнатите им нагоре лица. Нищо не подозиращите хора смятали, че самолетите са на могъщите англичани, които идват да ги спасят. Представих си нещастните им обезумели лица при вида на обезобразени или откъснати крайници сред разрушенията наоколо.

Война. Как ли щеше да се отрази тя на моето семейство? По ужасеното обляно в пот лице на чичо ми видях всички отговори на моите въпроси.

— Скоро ще стигнат дотук. Трябва да скрием ориза, скъпоценностите…

Чухме бучене в небето. Беше самолет, който летеше ниско, но чичо ми се разтрепери и изрече с натежал от предчувствие глас:

— Вече са тук.

Пътищата бяха блокирани. Беше невъзможно да се пътува. Налагаше се да остана с децата.

Къщата на чичо ми беше красива и на масата винаги имаше хубава храна, но за леля ми аз бях нежелана гостенка. Чичо почти не се свърташе вкъщи, тичаше от една среща на друга със свои колеги бизнесмени, на които им предстоеше да претърпят огромни загуби. В продължение на две седмици леля ми преглъщаше мълчаливо тайнствената си ненавист към мен. Нищо не можех да направя, тъй като не знаех на какво се дължи омразата й, но когато веднъж влязох в кухнята, тя ме погледна, обърна се и каза високо на една прислужница:

— Някои се преструват, че са дошли на гости за два дни, а понеже им е удобно, се застояват с месеци.

Бях събрала багажа и се готвех да тръгваме, когато дойде новината, че пътищата са блокирани и никой не може да премине. Тя го знаеше. Беше видяла готовите чанти. Не аз бях планирала нахлуването на японците. Реших да я попитам направо.

Отидох до нея.

— Защо ме мразиш толкова много? — попитах тихо.

— Защото взе назаем пари от мъжа ми, а не му даде лихва — изсъска тя злобно и приближи лице съвсем близо до моето. Толкова близо, че видях порите на кожата й, смазващото негодувание в цепката на устните и усетих алчния й дъх.

Понечих да отворя уста, но останах като онемяла. Не вярвайки на ушите си, извърнах очи от простото й лице, изкривено от кипяща злоба. Извърнах поглед от устата й, по чуждестранен маниер боядисана с вишненочервено червило, и от неистовия блясък на очите й, наплескани с яркосин грим. Лицето ми пламна, сякаш ме беше заловила да крада някоя от странните й фигурки в заключените витрини. Облещените ми очи попаднаха върху дървената статуя на танцьорка в човешки ръст от остров Бали. Изящните черти на усмихнатото лице бяха прекрасно изваяни от твърдо ебонитово дърво, а сложното украшение на главата й с много скъпоценни камъни свидетелстваше за умението на скулптора. Спомних си редицата камиони, паркирани пред къщата, и чувалите с ориз, натрупани един върху друг, които стигаха чак до високия таван на дома й в англо-индийски стил.

Как можеше тази жена да живее в такава прекрасна къща, пълна догоре с богатства, за каквито повечето хора можеха само да мечтаят, на която цяла свита слуги й прислужваше, а същевременно да тормози съзнанието си с нещо така дребно като лихвата за заем, взет преди много години от бореща се с живота роднина? Колко алчна беше човешката душа?

— Предложих да му платя лихва, но твоят съпруг отказа — казах най-накрая.

Пламналите ми бузи избледняха. Студени тръпки ме побиха и дълбоко съжалих нещастния ми чичо. Не бих пожелала това злобно същество да се падне на никого, най-малко на горкия ми чичо. Реших да си тръгна още същия ден, дори това да означаваше да измина целия път до Куантан пеша, носейки децата си на гръб. Може би все пак тя ме ненавиждаше не само заради парите. Вероятно се дразнеше от искрената привързаност на чичо ми към децата ми и към мен, но по онова време бях много горда. Знаех, че не мога да остана нито час повече, отколкото бе абсолютно необходимо, за да подготвя пътуването. Когато чичо ми се върна, му съобщих намерението си да си замина. Бях твърда и му казах, че дори да възрази, нямаше да променя моето решение. Тогава той неохотно уреди да пътуваме с лодка. Това означаваше дълго и трудно пътешествие, може би изпълнено с опасности, но аз бях непреклонна. Само стисках зъби.

Децата се развикаха от радост и едва сдържаха вълнението си, че ще се качат на лодка. Бърбореха за ревящи тигри и питомни слонове, които с телата си щели да ни спасят. Здраво стиснатите ми устни не охладиха ентусиазма им. На раздяла съпругата на чичо не дойде да се сбогува с нас. Единствената вест, която получих от нея, беше години по-късно, след като японците бяха разграбили всички красиви вещи от къщата й, а бедният ми чичо бе загубил всичките си пари. Беше инвестирал почти всичко в каучук, а цената му беше паднала неимоверно. Изпаднала в мизерия, тя ми писа и си поиска лихвата. Веднага изпратих парите.

Меначи изтича и ни даде домашно приготвена пудра от изгорени кравешки изпражнения против насекоми. Напръсках децата със сивия прах и тръгнахме с един мъж, нает от чичо.

Пътешествието започна от воняща плесенясала пътека в една гора.

Мястото не беше романтично както си го представях. В потискащия зелен полумрак разни същества се свиваха, други се издължаваха, трети растяха. Висящи стъбла от дебели и сплетени виещи се растения докосваха леко раменете ми сякаш копнееха да впият в кожата ми острите си малки смукалца. Нали в края на краищата кръвта е най-добрата храна.

Дърветата бяха гладки и високи като колоните в дома на чичо ми, десетки метри стъблата им не пускаха клони чак докато не стигнеха до светлина и въздух, оттам клоните им протягаха ръце към небето.

Внезапно чухме силен рев. Джунглата си поигра с този звук, като го пусна през плетеницата от виещи се растения, докато най-после проглуши ушите ни. Водачът каза, че това било рев на тигър. Тръпки от страх полазиха по кожата на децата като порив на вятъра, бръснещ поле с избуяла слонска трева. Нашият водач се забавляваше да ни гледа как треперим от ужас и шепнем от страх, но после ни успокои, че тигърът бил доста далеч и не трябвало да се тревожим. Той не ускори крачките си и постепенно уплахата да зърнем черни и оранжеви райета сред зеленината избледня.

От влагата дрехите полепнаха по телата ни и гърлата започнаха да ни дразнят. Все едно, че дишахме в облак пара. Влачехме се тежко сред остра миризма на земя и гниеща зеленина. Жалният вой на комари звучеше като болезнено ехо на разстояние от праха против насекоми на Меначи. От време на време водачът чупеше клон или срязваше висящо растение, но иначе напредвахме бързо.

Скоро стигнахме до брега на реката, където лодката ни чакаше.

Реката беше широка и течеше бързо. Молех се пламенно на бог Ганеша да отстрани всички пречки пред нас.

— Дано реката не погълне някого от нас. Скъпи боже слон, отведи ни в безопасност у дома — помолих се, после предпазливо се качихме в лодката.

Нашият лодкар беше местен. Имаше едри, небрежно скроени черти и сплъстена кафеникава къдрава коса. Тъй като цял живот бе прекарал на слънце, кожата му се бе изпекла до тъмен махагонов цвят. Когато седеше, без да мърда в дървената си лодка, той се сливаше с нея и я направляваше така, сякаш бе част от самия него. Тялото му бе сухо и мускулесто, иначе имаше спокоен характер и често се шегуваше. На едно място, когато се опита да достигне и да отреже голям клон със зреещи банани, провиснал над водата близо до брега, лодката заседна в лепкава кал. След като остави жълтеещите плодове на дъното на лодката, той се потопи до гърдите в меката тиня и започна да дърпа и бута, докато я освободи. После се метна чевръсто като делфин и се ухили широко, показвайки тъмночервените си венци.

Той знаеше много интересни истории за потъналия древен град Кемер, който се намирал по-нататък, дълбоко в езерото Сини, погребан под дебели пластове тиня и наноси. Разказа с мелодичен глас легендата как жителите на Кемер наводнили собствения си град, за да отблъснат набезите на врага, но в последната битка загинали и оттогава техният камбоджански град останал под водата.

От дебелите му, плътни като каучук устни се лееха тайнствени истории за легендарно чудовище, което живеело на дъното на езерото Сини, главата му била като на тигър, но имало рога и огромно туловище, което като се движело, образувало вълни, а те лесно можели да потопят лодка. Разказа ни, а ние го зяпахме с ококорени очи, че чудовището най-често плувало нагоре по реката Сини и от нея се прехвърляло в реката Паханг, по същия път, по който пътувахме сега. Разказите му бяха изслушани с интерес, но по-късно, когато водата се развълнува и лодката се разклати, децата започнаха да пищят от страх, убедени, че чудовището наистина се намира под нас и иска да си осигури обяд.

По едно време видях как изключително красива птичка с блестяща оранжева перушина кацна на един клон над реката и се загледа в отражението си във водата. Минахме край голямо дърво с дебели клони, върху които бяха насядали малки маймунки. Лодкарят спря мотора. Във внезапно настъпилата тишина нищо не помръдваше. Колонията малки маймунки, които по големина и по сиво-кафявия си цвят приличаха на плъхове, застина в тишината. Те ни разглеждаха и ние ги наблюдавахме. Десетки очи се взираха в нас като мокри топчета за игра. После една маймунка скочи във водата със слаб плясък и заплува към нас. Други също се хвърлиха във водата. Скоро наоколо бе пълно с маймунки.

Децата онемяха в захлас, но и в спотаен страх. Дали хапеха? Дали нямаше да се хвърлят върху някого и да го издраскат? Погледнах тревожно лодкаря, но той ми се усмихна успокоително. Явно, че и друг път ги бе срещал. От джоба си извади малко ножче, отряза клонче с жълти банани от големия грозд и бързо покри останалите плодове с кафяв чувал. Подаде на всяко дете по един банан.

Пръв до кормилото пристигна вероятно водачът на групата. Мократа му козина бе прилепнала към слабото му гъвкаво тяло. Големи кръгли очи ни огледаха набързо и с интерес. Истинско удоволствие бе да го гледа човек. Малките му черни ръце грабнаха банана, който Лакшмнан му подаде, и го обелиха с изумителна бързина. Водачът хвърли кората във водата. За миг потъващата кора заприлича на бледожълто цвете. Бананът изчезна в устата му на три хапки, дребните му зъби дъвчеха бързо. Малката му ръка се протегна за още, а умните му кръгли очи не се откъсваха от лицата ни. Мохини подаде нейния банан, но друга маймунка, която се намираше по-близо до водача, избърза и го грабна. Още маймуни започнаха да се катерят по лодката. Скоро бананите свършиха. Маймунките започнаха да си говорят и да се карат помежду си както, мокри и любопитни, се бяха подредили на носа на лодката. Невинните им очички следяха лакомо ръцете ни. Видях очите на водача и, сигурна съм, той размишляваше. Като че ли бе уверен, че под чувала има още банани. Приближиха ни и други маймуни. Плуваха на сиво-кафяви групички. Във водата мълчаха и гребяха бързо. Изведнъж ми се стори, че стотици маймуни плуват към нас. В един миг броят на симпатичните космати животни стана заплашителен. Аз бях майка с много малки деца в лодката и нито едно от тях не знаеше да плува.

— Продължавай! — викнах на лодкаря.

Без никакъв страх и без да бърза, той включи мотора и моментално всички малки същества наскачаха грациозно в тъмната червеникавокафява вода. Наблюдавахме ги как плуват към брега. Скоро се изгубиха от очите ни, скриваше ги зелената растителност, но след малко се появиха отново като кафяви цветя накацали върху големите, наведени над водата клони. Тогава осъзнах, че по природа красивите маймунки са безобидни, и се почувствах привилегирована, че съм ги видяла.

На около два километра от мястото, където видяхме маймуните, се огледахме удивени. Неочаквано реката се превърна в море от разцъфнали лилии. Цъфтящи пълзящи растения се спускаха на дипли близо до брега на реката и се виеха по гъстите дървета, надвиснали безразборно над водата, обкичваха ги с ярколилави цветове и образуваха невероятен цветен тунел. Сякаш в съня си бяхме попаднали в омагьосана пещера. На много места върху лилиите бяха накацали изключително красиви пеперуди в оранжево и черно с реснички по краищата на крилата, но пристигането ни ги обезпокои, те плеснаха с крила и се издигнаха високо като облак в приказни цветове.

Най-накрая пътешествието ни свърши. Куантан беше толкова тих, че изглеждаше призрачен. Войната беше дошла. Айя стоеше на прага на къщата. Беше пъхнал ръце в джобовете си. По нервния израз на лицето му разбрах, че нещо не е наред.

— Какво има? — попитах, освободих се от ръцете на Лалита, която ме беше прегърнала през врата като маймунка, и я пуснах на земята.

— Къщата е ограбена — каза той мрачно.

Минах покрай него и влязох в нашия дом. Нищо не беше останало. Тенджери, тигани, дрехи, маси, столове, пари, леглата на децата дори с техните стари дюшеци на буци, гоблените с цветя в рамки, които бях седяла до късно вечер да бродирам, всичко беше изчезнало. Дори старите избелели завеси, които се канех да заменя с нови. Останали бяха само нещата, които бях взела с нас на сватбата. Носех всичките си скъпоценности, слава на боговете, четири от най-красивите ми сарита и най-хубавите дрехи на децата. Къщата ни беше гола. Бяха останали само тежкото ни метално легло и моята пейка, които бяха твърде тежки за пренасяне.

За грабежа не бяха виновни японските войници. Не, те дойдоха малко по-късно и подбираха онова, което взимаха. Явно, че са били работниците кули, дошли откъм главната улица. Там имаше индийско поселище с много бедни работници, доведени от Индия да вършат най-тежката работа при строежа на железопътни линии и да режат корите на дърветата за събиране на каучук. В Индия са били вероятно от най-нисшата каста или покръстени християни. През годините ние с подозрителен израз, загърнати с нашето наметало на превъзходство, ги бяхме наблюдавали как се напиват, ругаят и псуват, бият редовно жените си и поне веднъж годишно подготвят някое новоизпечено босоного хулиганче и го хвърлят в нашия чист, безопасен свят. Сега си бяха отмъстили. Сигурно бяха наблюдавали къщата ни и бяха забелязали, че Айя го няма по дял ден, така че се бяха самообслужили. Моите спестявания бяха закопани в земята в метална кутия. Втурнах се навън и с голямо облекчение видях, че пръстта не е разровена.

[1] Кришна — изобразяват го тъмносин или тъмнолилав и сравняват цвета му с дъждовен облак, носещ освобождение от смъртоносната жега. — Б.пр. ↑

[2] Тамилски езикът, който се говори в Южна Индия, Цейлон, Сингапур и Малайзия. — Бел.пр. ↑

[3] Чеонгзам — тясна рокля с висока вдигната якичка и цепки от двете страни на полата. — Б.пр. ↑

[4] Ракбутан — дърво, което расте в Малайзия и има яркочервени, покрити с бодли плодове. — Б.пр. ↑

[5] Рингит — паричката единица на Малайзия. — Б.пр. ↑

[6] Едно от божествата в свитата на Шива. Син на Шива и Парвати. Изобразяван е със слонска глава. В индуистката митология Ганеша е бог на мъдростта и отстранява препятствията. — Б.пр. ↑

[7] Самбал — ястие с къри от Малайзия и Индонезия, което се приготвя с чушки, плодове, подправки, риба, морски дарове или месо. Поднася се с ориз. — Б.пр. ↑

[8] Саронг — парче плат, носено от мъже и жени като дреха в Малайзия. Б. пр. ↑

[9] Кумкум червен прах, с който индусите рисуват червената точка на челото си. — Б.пр. ↑

[10] Маргоса — дърво от семейството на махагона, което расте в Източва Индия. Маслото, добивано от него, се използва в медицината. Б.пр. ↑

Анна

Искаш да ти разкажа спомени ли? Да, имам спомени, но те са много ценни и трепкат като пеперуди. Малки вълшебни летящи шарени парченца, с които любознателното малко момченце на времето си играе. Никой не смее да му каже: „Не ги докосвай, защото прашецът ще падне от крилата им, ще се зацапат и няма повече да могат да летят“.

Имам спомени за някои особени събития, които, според мен, не е възможно да са се случили. Вероятно съм ги сънувала, но в моята съкровищница със спомени има една ясна картина как съм се свила в скута на Муи Цаи и суча от гърдите й. Сълзи се стичат по тъжното й лице и калят върху косата ми. Естествено, нищо такова не е възможно да се е случило, но яснотата на тези образи често ме смущава.

Пеперудата с най-големите и най-хубавите крила наричам мама. Когато бях малка, тя беше ярката лъчиста светлина в нашата къща. Несъмнено оказа най-силното влияние върху живота на всички ни. От мига, в който се връщах от училище и прекрачвах прага на къщата, във въздуха усещах присъствието й. Подушвах мириса на храната, която беше сготвила, виждах я в прозорците, които беше отворила, и чувах мелодичните старовремски песни на тамилски, които слушаше по радиото. Докато бях малка, още преди да тръгна на училище, аз я следвах безмълвно из къщата, тревожеше ме нейният вечно движещ се неуморно гръб. Щом сутрин татко тръгнеше за работа, тя започваше да си играе с най-голямото копче на радиото и червената стрелка мърдаше на жълтеникавия фон. Докато тя се движеше, се чуваха призрачни тъжни вопли и прекъснати по средата гласове, а когато намереше точното място, оттам радостна музика и мелодични песни изпълваха къщата. Едва тогава тя започваше безкрайната си работа за деня.

Никога няма да забравя как мама замина за два дни на гости на нейна приятелка. Тогава като че ли изчезна живецът, който поддържаше нашето семейство. На следобедното слънце къщата изглеждаше запусната и празна. Когато се прибрах от училище и застанах на прага, в този миг осъзнах какво би станало, ако тя неочаквано умре. Както бях със синята си униформа сякаш някой ме удари в корема и разбрах, че нейните силни и сигурни ръце ни даряваха с любов, смях, хубави дрехи, похвали, храна, пари и сила, тя правеше така, че слънцето да свети ярко в живота на всички ни. Но след като се случи онова ужасно нещо, нейната силна воля издърпваше неясни небеса и слънчеви дни, а тъмни облаци, сини мълнии и гневни бури, които връхлитаха върху нас.

Истината е, че тя беше като вековен английски дъб, а ние, вързани за мощните му клони като боядисани статуетки, се въртяхме безшумно в кръг като призрачна въртележка. Всички. Татко, Лакшмнан, Мохини, Севенези, Джейан, Лалита и аз. Всички проблеми — големи и малки, биваха трупани върху голям поднос, който се слагаше пред краката й, и нейният невероятно бърз и находчив ум стигаше до решение, основавайки се на преценката й кое би било най-добре за нас. А за нас тя искаше най-най-доброто. Нищо по-малко не би било достатъчно.

Петнайсетгодишна, мама се бе отказала от живота си заради нас и си запази правото да живее чрез нас. Тя преливаше безграничната си енергия в нас. Подтикваше ни към недостижими висоти. За нас искаше онова, което никога не бе имала или не бе могла да направи. А имаше толкова много неща, които не бе имала, и толкова много неща, които не бе могла да направи. Моят баща я спъваше и тя често му се сърдеше.

Мисля, че се дразнеше, защото той изглеждаше доволен от работата си, докато неговите колеги получаваха повишения и взимаха повече пари. Мама така и не можа да му прости, че има толкова добро сърце, готово да извини всекиго, отказващо да признае, че човешките същества са продажни, зли и алчни и неизменно лъжат себеподобните си. Той имаше желание да помогне на всяко живо създание, което се изправеше пред него.

Веднъж доведе вкъщи един свой приятел, който имал нужда от пари. Бяха дошли с подписани декларации, готови да уточнят с мама сроковете за изплащане на вноските. Този сценарий така й беше омръзнал, че тя дори не ги изслуша. Взе декларациите от големите ръце на баща ме и докато я гледаха с отворени от изумление уста, скъса грижливо подписаните екземпляри на малки късчета и ги хвърли във въздуха.

— Парите на моя съпруг са за децата му. Каквито пари имаме, те са за нашите деца — заяви на зяпналия я глупаво мъж и с широка усмивка изчезна в кухнята.

Същата усмивка тя отправи и към нашия директор, господин Велупилай. Той не знаеше, но тази усмивка криеше почти маниакалното й желание да иска най-доброто, и то толкова много, че за да го постигне, бе готова да пожертва всички ни. Нашето щастие не се вписваше в нейния общ грандиозен план. Господин Велупилай беше дошъл да каже, че Лакшмнан бил таткова умен, че можел да пропусне втори клас и да мине направо в трети, стига мама да се съгласи. Тя наблюдаваше как мъжът с мустаци опитва нейните бисквити с форма на мидички, кимна учтиво и се съгласи с предложението му, но след като видя как благовъзпитаният директор зави по главнята улица, смени кожата си и се превърна в съвсем различен звяр. Хвана ме и ме вдигна на ръце, завъртя ме и ме въртя дълго от неудържимо вълнение. Тъй като не бе в състояние да се сдържи, дори ме подхвърли във въздуха и ме улови, очите й бяха весели, а устните й се смееха.

За нея най-важно бе да бъдем по-добри, по-умни и по-смели. Провалът беше невъзпитано куче, което трябваше да живее в чужда къща. А когато ние наистина се проваляхме, което се случваше често, тя го приемаше като лична обида. Тъжният неоспорим факт беше, че всички ние, взети заедно, не можехме да се наместим и на малкия й пръст нито по способности, нито по интелигентност. Нито един от нас не бе наследил нейните заложби. Факт, който много скоро стана очевиден за нас, но доста късно за нея. С течение на годините тя се превърна в безутешна нещастна жена, която от своя страна направи всички ни нещастни.

Но искам първо да разкажа за времето, когато бяхме щастливи. Да опиша какво беше преди да дойде онзи момент, когато ясното небе се разцепи над главите ни. Преди да се случи онова, за което никой не говори. Да възкреся времето, когато хората се възхищаваха по какъв великолепен начин мама бе простряла крила върху семейството си и правеше така, че всички да изглеждаме съвършени. Това беше толкова отдавна, че понякога си задавам въпроса дали изобщо е било, но наистина такова време имаше. То беше преди японската окупация, когато Лакшмнан се прибираше вкъщи с шоколади, увити в обикновена зелена хартия, дадени му от войниците от Британската армия, чийто лагер беше близо до нашата къща. Днес вкусът и на най-хубавия швейцарски шоколад не може да се сравни с обикновените плочки, които брат ми носеше вкъщи като наградни трофеи и ги даваше на мама да ги раздели по равно на всички. Аз толкова дълго предвкусвах топлия мирис на моето парче шоколад, че то почти се размекваше в дланта ми, преди най-накрая да се реша да сложа край на живота му и да го превърна в гладка каша в устата си.

— Ела тук, момче — викаха Лакшмнан яките и снажни британски войници. Те със симпатия рошеха косата му и го учеха на думи, каквито никога не ни преподаваха в училище.

— Проклет глупак — казваше той, щом се върнеше вкъщи.

— Проклет клупак — повтаряше майка ми.

— Не така, проклет глупак.

— Проклет клупак — произнасяше простодушно мама.

— ПРОКЛЕТ ГЛУПАК — изричаше Лакшмнан пределно ясно и много високо.

— Проклет клупак — слушайки мълчаливо по-назад, ние по гласа й усещахме, че се дразни.

— Да, много добре — съгласяваше се брат ми.

Доколкото си спомням, това бе най-блаженото време от моето детство. Тогава мама беше най-щастлива. Тогава тя се смееше с отворена уста, а очите й блестяха като ярки звезди на нощно небе. Лакшмнан беше моят голям хубав брат и продължаваше да бъде нейният любимец и умник. По онова време всичко, което той правеше, предизвикваше гордост и радост в сърцето й.

Спомням си лудата паника, когато един следобед кичури от косата на Лакшмнан останаха в ръцете на мама, докато я мажеше с масло. Тя прокара пръсти през косата му и още много кичури опадаха в дланите й. Олисели места зейнаха заплашително под зоркия поглед на мама.

— Ау, какво е това? — попита тя ужасена.

Лакшмнан изгледа кичурите смутен. Той също се изплаши. Дали не се дължеше на някаква ужасна болест?

— Да не би да умирам? — прошепна той с присъщата на всички мъже способност да преувеличават всякакво физическо страдание или болест.

Мохини стоеше разтревожена, скръстила ръце пред гърдите си, Джейан гледаше безмълвно, а Лалита смучеше палеца си. Мама го засипа с въпроси. След няколко кратки отговора се изясни, че той бе носил вкъщи чувалите с брашно от раги[1] на главата си. Мама отглеждаше раги в задния двор, събираше зърната, а Лакшмнан ги носеше в мелницата, за да ги смелят. Когато брат ми отивал да го вземе, смляното раги било още топло. От топлината на чувала косата му бе започнала да капе на кичури. Щом като се разбра каква е причината, последва силен смях от облекчение, който се понесе към следобедното слънце. Мама ту се караше, ту се смееше и целуваше олиселите петна по главата на брат ми, а той се усмихваше неуверено, тъй като не можеше да разбере дали е постъпил правилно или не. После мама направи на всички ни сладки, пълни с кафява захар и зелен фасул. Получихме по три сладки вместо по две, а Лакшмнан изяде дори пет. Такива бяха слънчевите следобеди, които си спомням, преди брат ми да преживее ужасен провал в живота.

Всяка вечер се молехме заедно. Заставахме пред олтара — дървена полица, закрепена на височината на очите на мама, — допирахме дланите на ръцете си и се молехме пламенно. Аз виждах само главите на боговете на иконите, изрисувани в ярки тонове. Всеки от нас имаше любим бог.

Мама и аз се молехме на бога слон Ганеша. Мохини отправяше молитвите си към богинята Сарасвати[2], защото искаше да стане умна, а образованието бе под крилото на Сарасвати. Мохини мечтаеше да стане лекарка.

Лакшмнан се молеше с уважение на богинята Лакшми[3], за да стане много богат, когато порасне. Богинята Лакшми даряваше богатство на своите поклонници. По онова време лихварите носеха украсено с гирлянди нейно изображение до сърцето си. В синя рамка на нашия олтар тя стоеше изправена в червено сари, а от една от многото й ръце капеха жълтици.

Севенези се молеше на бог Шива[4], защото той беше разрушителят, увил черна кобра като гердан около врата си. Освен това той бе най-могъщият от всички богове. Ако някой достатъчно усърдно отправяше молитви към него, щеше да получи дарение по собствен избор и веднъж, след като го получи, никой не би бил в състояние да му го отнеме, дори и самият бог Шива. Впечатлен от тази информация, Севенези започна да се моли за своя дар. Той винаги е бил много странен в сравнение с всички нас. Никога няма да забравя деня, в който той влезе в къщата с дълга гладка пръчка в ръка.

— Гледайте — каза и пред очите на всички ни разтвори пръсти, твърдата пръчка, която държеше права в ръцете си, се раздвижи и се превърна в извиваща се кафява змия. След като остана доволен от суматохата, която предизвика, брат ми хладнокръвно уви това нещо около ръката си като кърпа и тръгна към къщата на змиеукротителя. Имаше голям късмет, че мама не го видя.

Малкият Джейан се молеше на бог Кришна[5], защото добрата Мохини бе подшушнала на малкото му ухо, че е тъмен и красив като този бог.

Нямам представа на кой бог се е молила Лалита. Вероятно не е имала любимо божество. Мисля, че не й обръщах достатъчно внимание. Само Мохини трепереше над нея.

Всяка вечер един по един изпявахме песен, посветена на избраното от всеки божество, след това мама разклащаше една малка бронзова камбанка, запалваше камфор за боговете и натъркваше точка на челата ни със светена пепел, смесена с прясно смляно сандалово дърво. Татко никога не вземаше участие в молитвите ни. Седеше отвън на плетения си стол и пушеше своята пура. „Бог е в душите ни“ — твърдеше той.

Понякога, когато се замисля за онова време, ми се плаче за невинните дни, в които той ни приличаше на гигант, малките ни дупенца се събираха в голямата му длан и той ни вдигаше високо над главата си. А там, на високото, беше най-сигурното и най-хубавото място в целия свят. Но това бе преди да започна да го съжалявам. По онова време тъмни пламъчета просветваха ярко в очите му, докато гледаше как мама се смее от гордост и радост. Тогава той все още дялкаше едно дърво и го превръщаше в най-красивата дърворезба, която съм виждала.

В продължение на години седях седнала по турски на пода до него и наблюдавах как той много дълго съзерцава бюста, върху който работеше, и едва тогава започваше внимателно да отделя тънки стърготини от него. Когато най-после го завърши, всеки, който го видя, каза, че наистина е произведение на изкуството. Това бе изява на нещо повече от гений. Беше любов.

Татко пресъздаваше мама така, както никой от нас не я бе виждал, а само както той я познаваше. Като младо момиче, попило слънчевата светлина в малко селце, наречено Сангра, преди още животът да я е докоснал. После един ден мама за минути превърна годините, стотиците часове на грижлив и изпълнен с любов труд в тънки трески. Пазя спомен от този ден, когато обхваната от ярост, тя унищожи бюста. Когато направи това, омразни боцкащи тресчици бяха пръснати навсякъде. Сърдити.

Сега, когато си помисля за татко, изпитвам само съжаление. Дълбоко съжаление. Защото той беше най-добрият човек, който някога е стъпвал на тази земя, и съвсем сигурно — най-нещастният. Когато бях много малка, преди мама да направи така, че да се срамувам от него, аз го обичах много. Спомням си, че се връщаше вкъщи с по няколко банана, които купуваше с мизерните средства, които тя му отпускаше. Това беше нашият малък ритуал. Той сядаше на стола на верандата и белеше бананите един по един с дългите си тъмни пръсти. Всички жилести жълти нишки, които можеха да се обелят от вътрешността на кожата, той пъхаше в устата си.

— Те са най-вкусни — настояваше той пожертвувателно, а за нас оставяше месестия бледожълт плод. Мохини, Лалита и аз седяхме тържествено в краката му, докато той ни раздаваше парчетата.

Била съм дете, но ясно разбирах, че моят грамаден мълчалив баща обичаше по-голямата ми сестра повече, толкова много, че с радост би пъхнал ръката си в огъня само да бе поискала. Обичаше всички ни, но нея най-много. Чудех се дали в сърцето ми не се е развил комплексът на грозната сестричка, но честно казано, не мисля, че е така, защото не беше толкова важно да спечелиш любовта на татко. Наградата винаги се падаше на обекта на мамината обич.

Облечени с еднакви рокли, стояхме пред мама и чакахме одобрението й. Тя нагласяше някоя панделка, приглаждаше назад кичур коса и ни се усмихваше на двете с еднакво задоволство и това бе достатъчно, за да се уверя, че ме обича също толкова, колкото сестра ми. Не е нужно да казвам, че Мохини изглеждаше коренно различно в същата рокля. Хората много я заглеждаха, повечето мъже й хвърляха такива погледи, че да ти стане неудобно. Никой не вярваше, че сме сестри. Те се взираха в топлите й зелени очи с удивление, а понякога и с известна завист.

Помня как стоях до огледалото, когато мама решеше косата си, и я наблюдавах как я маже с масло и я приглажда назад, докато тя се превърна в лъскава черна змия и се спусна до меката извивка на кръста й. Моята коса винаги е била тънка и мека и когато японците дойдоха, за мой най-голям ужас мама грабна ножиците. Изведе ме на двора и се хвана на работа. Когато свърши, дълги тънки кичури коса лежаха на черни купчинки на земята. Изтичах до огледалото и се разплаках. Беше ми оставила не повече от пет сантиметра коса на главата. Изпрати ме на училище в момчешки шорти и риза. През следващите няколко дни малко се успокоих, защото повече от половината момичета в училище се превърнаха в момчета.

Господин Велупилай надлежно промени дневниците, в които отрази тези промени. В моя клас единственото момиче, което си остана момиче, беше Мей Линг. Нейната майка й разреши да остане момиче и тя стана любимка на учителя ни японец. Един ден той я извика през междучасието в празната класна стая и я изнасили. И сега виждам треперещите й устни и побелялото й замаяно лице, когато излезе, препъвайки се. Коланът й, ушит от същия плат като униформата, стоеше накриво. Аз, разбира се, знаех, че да те изнасилят, е огромно нещастие, но тогава нямах представа какви последици имаше то. Смятах, че има нещо общо с очите, защото онази сутрин очите на Мей Линг изглеждаха огромни и насинени. Дълго време мислех, че да те изнасилят, означава да наранят очите ти. Нищо чудно, че мама скри Мохини с нейните прекрасни очи. Всъщност директорът дойде вкъщи и посъветва мама да не я праща на училище.

— Прекалено красива е — каза и се изкашля в голяма носна кърпа в кафяво и бяло. Господин Велупилай се извини, че не можел да гарантира безопасността й при толкова японци наоколо. Докато похапваше от сладките на мама с пържени банани, той я уведоми, че в училището ще изпратят учители японци. — Те са груби и вулгарни — обясни. После добави, човек никога не трябвало да забравя как по пътя си са изнасилили половината жени в Китай. Особено след като Мохини бе на такава възраст, завърши тактично, той не би могъл да гарантира нейната безопасност. Всъщност точните му думи бяха: — Не бих искал да оставя котка и паничка с мляко в една стая и да затворя вратата.

Мама не се нуждаеше от второ предупреждение. Така Мохини запази дългата си коса, но се превърна в затворничка вкъщи. Мохини беше нашата тайна. Тя престана да съществува вън от вратата. Никога не говорехме за нея. Тя беше като ковчеже със златни кюлчета, заровено под къщата, което цялото семейство пазеше. Никой не виждаше в каква красавица се превръщаше. Не можеше дори да стои на верандата или да се разходи из задния двор, за да подиша свеж въздух. Почти три години тя остана скрита и дори съседите забравиха как изглежда. Мама се боеше да не би някой да издаде съществуването й пред японските войници в замяна на някаква услуга или просто от ревност. Времената бяха жестоки, а приятелите — малко.

Един ден Мохини седеше на стъпалата на задната ни врата, а мама я решеше. Косата се спускаше по гърба й като вълни от чиста черна коприна. Докато мама извиваше блестящите кичури с двете си ръце, под прежурящото слънце забелязах най-големия син на змиеукротителя. Момчето явно дебнеше за живи мишки или малки змийчета, за да нахрани кобрата си, но вместо това се натъкна на нашата разкошна тайна. Стоеше вцепенен в ужасната горещина, не вярвайки на собственото си откритие. Дрипавите му мръсни дрехи се вееха около жилавото му бронзово тяло, а в мускулестата си ръка носеше затворена кошница. Беше бос, косата му — немита, но под лъчите на слънцето очите му изглеждаха като тъмни дълбоки бездни на удивеното му лице. Рязкото движение на главата ми привлече вниманието на мама, тя мигновено се обърна и закри Мохини с тялото си.

— Махай се — кресна грубо на момчето.

Още миг той продължи да се взира, хипнотизиран от разкошната коса, от млечната белота на кожата, после тъй неочаквано, както се бе появил, изчезна в трептящата жълта жега. Погледнах мама в лицето и забелязах, че на него е изписан страх. Не беше уплаха от странните магии на змиеукротителя или от събуденото влечуго на желанието, което проблесна в очите на младежа, а боязън за рядката красота, която бе озарила така естествено лицето на сестра ми. Действително, Мохини беше като великолепен кецал[6], който излита право от короната на петдесетметрово високо дърво, прави кръгове, после свободно пада надолу, стрелка се из въздуха, а преливащата във всички цветове перушина оставя диря като опашка на комета. Мама беше избраната притежателна на сияйната птица. Какво повече би могла да направи, освен да държи в клетка тази смайваща красота? Мохини остана затворница в клетката на мама до деня, в който отлетя завинаги.

Мислено си представям как двете, облечени еднакво, се връщаме от училище, една до друга вървим под слънцето и ядем топки сладолед, който бързо се превръща в сироп. Трябваше да го ближем бързо, иначе щеше да се стопи в ръцете ни. Никога не казвахме на мама, че сме яли сладолед, защото Мохини страдаше от ужасни пристъпи на астма и не й позволяваха да яде нищо студено. Затова тайно се черпехме сладолед само когато навън се пукаше от жега. Мохини боледуваше от тежка астма. Когато валеше или дори ръмеше, мама идваше да ни прибере от училище с голям черен чадър и трите вървяхме заедно към къщи — Мохини под големия черен чадър, аз под малко чадърче от кафява восъчна хартия, която миришеше силно на лак, а мама — под дъжда. Мисля, че тя тайно обичаше големи топли капки да падат върху главата й. Винаги когато се прибирахме вкъщи, ни чакаше чаша с прясно изцеден сок от джинджифил с остър вкус. Мама кипваше вода, сипваше я в сока и цялата кухня се изпълваше с горчиви пари. След това в течността разбъркваше лъжица тъмнокафяв мед от диви пчели. Подаваше чашата и чакаше сестра ми да я изпразни докрай. Почти със страхопочитание наблюдавах как Мохини я изпиваше до дъно. Върху покрива дъждът тракаше и трополеше настоятелно. Мисля, че тогава много я обичах.

Спомням си също Муи Цаи. Милата, измъчена Муи Цаи. Според мен тя беше истински привързана към мама, но мама така дълбоко беше потънала в майчинството и в представата, че някой ден на въображаемия й надгробен паметник щеше да пише: „На любимата ни майка“, та не забелязваше, че приятелката й се моли за малко обич. Погледът на мама бе устремен далеч към хоризонта, където всичките й деца щяха да бъдат блестящи примери за добро възпитание. Бедната Муи Цаи. Тя често изглеждаше много тъжна, но това беше още преди напълно да я съсипят. Господарките й и господарят й я мачкаха като играчка. След това вече не беше тъжна. Май превъртя. Отиде на едно място, където си е народила много бебета и е запазила всички за себе си.

Най-хубавите ми спомени от Муи Цаи са издължената й сянка късно вечер на стената в кухнята на мама. Тайна среща на мъждукащата загадъчна светлина на газената лампа. Ако се събудех от кошмар посред нощ, аз отивах в кухнята, където приятно светеше газената лампа. Там заварвах Муи Цаи и мама, седнали по турски на пейката да си говорят шепнешком или да играят на китайска дама. Аз се приближавах усмихната към протегнатите ръце на Муи Цаи и заспивах в скута й, но тя събуждаше у мен същата скрита жалост, каквато изпитвах към по-малката си сестра Лалита.

Помня раждането на малката ми сестра. Дребно същество, здраво увито като вързопче. Тя имаше малки очички, разположени много близо едно до друго на широко лице. Освен това тя беше по-тъмна от нас. Татко трябваше да я гъделичка по ушите, за да се засмее. Беше необикновено тихо дете. Знаеш ли, тя беше също като него. Дори приличаше на татко. Мама искрено признаваше, че не искала нито едно от децата й да прилича на баща ни. Казваше, че децата му от първия брак били най-окаяните същества, които била виждала. Когато за пръв път видя тъпия поглед в очите на Лалита, тя си помисли, че само със силата на волята си би могла да я промени. Да промени природата й. Лалита беше още бебе. Бебетата могат да се променят.

Обаче колкото по-голяма ставаше сестра ми, толкова повече заприличваше на татко. Отчаяна, мама люлееше мълчаливата ми сестричка върху изпънатите си крака и й пееше: „За кого ли ще се омъжиш, моя бедна, нещастна дъщеричке?“. Ако беше чула каква болка се съдържаше в тези прости думи, щеше да стигнеш до заключението, че красивите деца внушават гордост на родителите си, а грозните — прилив на покровителствена обич. Необходима е компенсация за това, че обществото ги отхвърля. Природата беше отказала да даде красота на сестра ми, но майка ми беше тази, която я обграждаше с покровителствена любов до такава степен, че неволно я лиши от възможността да се омъжи. Не е хубаво от моя страна, но не мога да се отърся от мисълта, че тъкмо заради мама сестра ми не се омъжи. Силата на волята на мама се проявяваше, като непрекъснато й пееше все същата тъжна песничка. Ако ме чуе да казвам тези думи, мама много щеше да се ядоса. Щеше да възрази, че се е постарала да направи всичко, което е могла. Че никой по-усърдно от нея не се е опитвал да намери подходящ съпруг на сестра ми. Сигурно дори би се почувствала поласкана, че я смятам за толкова силна, та с песничките си да промени линията на съдбата на сестра ми.

Най-ранният ми цялостен спомен е, когато отидохме на сватбата на леля ми в Серембан. По време на престоя ни майката на леля ми и мама се спречкаха за нещо, но мама се разстрои дотолкова, че се наложи да пътуваме обратно с лодка по опасната река Паханг, защото не можела да прекара нито една минута повече под същия покрив с жената на чичо си. До края на живота си мама не ни каза нищо друго, освен че жената на чичо й я мразела. Никога не ни обясни защо.

Когато се прибрахме в нашата празна ограбена къща, наложи се мама да изхарчи повече от половината си спестявания, за да набави всичко откраднато. Не мога да не й призная, че прие леко бедствието. Цяла сутрин ходи по пазарите и успя да натрупа някои запаси, а по-късно купи мебели, откраднати от други хора. До края на годината останалите спестявания на мама се превърнаха в ненужни хартийки. Японците направиха всички ни много находчиви и изобщо не можаха да победят мама. Когато осъзна, че парите й са непотребни, тя прати Лакшмнан, който беше по-ловък и от маймуна, да се изкачи на най-високото кокосово дърво в двора ни и там сред клоните му да върже кутията с парите и скъпоценностите й. От време на време се покатерваше, за да провери дали съкровището ни все още е там. Покрито с птичи тор, малкото състояние на мама остана непокътнато с години. Нахлуването на японците направи мама предприемчива, тя имаше дарба и за това. Забеляза, че кондензираното мляко изчезна от пазара, а в кафеджийниците на път към службата на татко продаваха само горчиво кафе без захар и без мляко. Имаше остра липса на краве мляко. Затова мама продаде най-големия си рубин и купи крави и кози. Всяка сутрин преди изгрев-слънце ги доеше, а Лакшмнан разнасяше млякото по кафеджийниците в града. През деня тя квасеше мляко, а вечер жените от храма идваха с празни съдове, за да купят разреденото с вода кисело мляко на мама.

Тогава бях деветгодишна и помня нашите крави като огромни зверове с тромави туловища и издути вимета. Гледаха ме с влажни тъжни очи, аз се чувствах гузна и се опитвах да се сдружа с тях, но те наистина бяха твърде глупави, за да станем приятели. Очите им не проблясваха, за да покажат, че ме познават, в тях не се четеше никакъв израз, освен тъжно приемане на действителността. Бяха се примирили с ужасния си живот сред неприятни миризми. Под опашките им винаги имаше засъхнала тор.

Много странно, но когато мисля за японската окупация, се сещам за нашите крави. Как в началото на окупацията влязоха в живота ни и бяха продадени веднага щом японците си заминаха. Вярно, че мама отглеждаше кози, пуйки и гъски, но аз не им обръщах внимание. Лалита хранеше пуйките и гъските с пресечено мляко, боб и спанак, докато станеха достатъчно големи за продан, а аз плаках, когато мама ги продаде на китайски търговец на пазара.

Най-вече свързвам японската окупация със страх. Разтърсващ страх, който има мирис и вкус. Вкус на метал и странно сладък. Лакшмнан и аз видяхме първата отрязана глава на път към пазара. Главата беше набучена на кол отстрани на пътя, на нея беше закачена бележка — скъсан лист от ученическа тетрадка, на който пишеше: „Предател“. Засмяхме се, като видяхме главата. Странно, тогава ни се стори, че не е истинска. Как можеше да бъде истинска, след като нито от отрязания врат, нито от голямата зейнала рана на лявата буза на човека не течеше кръв? Когато се приближихме, видяхме, че е истинска. Мухите бяха истински. Също и сладникавият мирис на застояло край нея. Страх, какъвто никога не бях изпитвала по-рано, ме блъсна в стомаха. Веднага се уплаших за живота на татко, макар че брат ми ме увери, че те обезглавяват само китайци, за които се предполагало, че са комунисти.

Няколко метра по-надолу не само глава, а цяло тяло беше набучено на кол, забоден в земята. Усетих как брат ми забавя крачки. Болезнено силно стисна ръката ми, но и той е като майка ми — не се дава лесно. Продължихме напред. Искаше ми се да не бяхме го правили. Китаецът приличаше на изкуствен манекен, и то не много сполучлив, но от второто тяло нататък получих кошмари и те ме следваха дълги години.

Беше жена. Успокоителните думи на брат ми, че режели глави само на китайски комунисти, се оказаха лъжа. Трупът не само че беше на жена, а тя беше в напреднала бременност. Бяха разпорили корема й и съвършено оформен посинял плод висеше нелепо от зейналата дупка. Лицето й изглеждаше страшно. Очите й бяха изхвръкнали сякаш бе ужасена, че гледаме разпорения й корем, а устата й зееше отворена като че ли бе готова да нададе неистов писък. Големи сини мухи жужаха над разпрания й вонящ корем. В ръката си стискаше бележка с думите: „Ето как се отнасяме към комунистическите семейства“. Явно японците още преди войната таяха особена омраза към китайците. Продължихме пътя си мълчаливо.

След като откраднаха петото дете на Муи Цаи, тя вече ходеше като призрак. Отвътре душата й беше покосена и кървяща, но за външния свят изглеждаше млада и хубава. За японските войници беше идеална. Намериха утеха при жена в нашата махала. Как я използваха само! Редяха се на опашка. Един по един я любеха на пода в кухнята, в леглото на господаря, върху масата от палисандрово дърво, на която господарят и господарката й се хранеха всеки ден. Всеки път, когато дойдеха, очакваха да намерят храна на масата и секс където и да е. Нашата Мохини и А Мой от съседната къща дължаха девствеността си на нея. Когато генерал Ито и неговите хора пристигаха в махалата, първо се втурваха в къщата на Стария Соонг. При Стария Соонг те намираха всичко необходимо за задоволяване на основните им нужди. Винаги имаше храна, която не само че познаваха, но и много харесваха, освен това там беше и младото хубаво момиче, с което можеха да правят каквото си поискат. Ничия съпруга и ничия дъщеря. Понеже имаха Муи Цаи, те не си правеха труда да търсят по-усърдно други грижливо скрити дъщери. Вероятно са подозирали, че някъде наблизо има скрити момичета на подходяща възраст, но за момента Муи Цаи им стигаше.

Мама и Лакшмнан изкопаха тайна дупка в земята за Мохини, а ако окупацията продължеше дълги години, щяха да ме скрият и мен. Като момче щях да бъда в безопасност още няколко години, но японците са непредвидими. Мама казваше, че войната изважда на показ животното, което живее в човека. Той оставя милостта вкъщи. Да се срещнеш с него на вражеска територия, е все едно да завиеш зад ъгъла и да се изправиш пред жълтите очи на грамаден лъв. Не съществува възможност да молиш или да увещаваш. Във всеки случай той ще се хвърли върху теб. Скривалището представляваше дупка, в която се влизаше много находчиво през капак, изрязан в дъските на пода. Оттам падаш направо на земята под повдигнатия на колове под на къщата и влизаш в дупка, в която имаше достатъчно място за Мохини, за мен, а някой ден и за Лалита.

Мама разглоби стария кокошарник, обточи бодлива тел около коловете под къщата и настани кокошките в новия им дом долу под нас. Осланяше се на надеждата, че и най-верният слуга на императора не би се изцапал с курешки, за да провери какво има в малкото пространство, а това би могъл да направи само с пълзене. Капакът на пода се скриваше от голям дървен скрин, който баба ни изпрати от Сангра. Когато дървеният скрин се плъзнеше върху капака, входът бе напълно замаскиран. Беше много изобретателно скривалище и макар че японците отваряха всички шкафове и надничаха във всички ъгли, не можаха да го открият. Вероятно не са били особено усърдни. Още преди да дойдат при нас, Муи Цаи притъпяваше неотложните им нужди.

Веднъж мама се опита да направи добро впечатление на японците, като им предложи храна. След първата хапка обаче те веднага я изплюха и изгледаха мама с такава убийствена ярост, като че им беше предложила люта храна нарочно, за да им се подиграе. Тя се наведе ниско и помоли за милост. Войниците я удариха по наведената глава. Понякога гледаха мама с особен поглед и я питаха къде крие дъщерите си. Стоях до нея в момчешки дрехи и я усетих как се разтрепери. Веднъж генерал Ито дойде у нас и отново й зададе въпроса, и то с многозначителна усмивка, като че ли някой съсед ни беше издал. Но японците само я изпитваха и ние въздъхнахме с облекчение, когато камионът им зави по главната улица.

Мохини занесе в тайната си стаичка малки бродирани възглавнички и книги. Направи мястото уютно, но ни беше забранено да разговаряме, докато сме там. Прегърнати, двете слушахме мълчаливо тропота на тежки ботуши горе по дъските на пода. Отначало много се плашехме в нашата бърлога, но с времето се отпускахме и се научихме да се кикотим много, ама много тихичко в дланите си, като си представяхме как войниците безуспешно претърсват къщата. Страшно горда бях с находчивото скривалище, защото знаех, че никога няма да го открият, и се оказах права.

Обаче арестуваха татко.

Малкият Севенези сънувал как татко пада в грамадна дупка в земята, устните му силно кървели. Мама не знаеше какво означава този сън, но за всеки случай отиде в храма, за да дари известна сума и да се помоли.

Два дни след като вече бяхме забравили съня, те дойдоха. Беше тъмна нощ. Луната представляваше тънък сърп на небето и боговете бяха пръснали само шепа звезди върху черната празнота. Помня, защото много часове след това седях като замаяна, завита с тъмнина и наблюдавах небето. Съседите спяха, само мама беше още будна. Тя седеше в кухнята и шиеше. Щом чула шум от изскърцване на гуми на улицата, убола пръста си. Цяла секунда се взирала в червената точица, появила се на пръста й, но още преди камионите да спрат и хората да наскачат от тях, тя издърпа Мохини и мен от леглата и ни прати в тайното скривалище. После духна газената лампа и застана зад пердетата във всекидневната. Бяха дошли с фенери и щикове. Видя ги как нахълтват в къщата на шофьора на камион.

Няколко минути по-късно излязоха, повели шофьора пред щиковете си. На светлината от фаровете той изглеждаше смаян. Повлякоха полуоблечения нещастник и го хвърлиха в камиона. От къщата на бедния човек се чуха силни ридания и плач. Ужасените викове на децата му раздраха нощта. Войниците стояха известно време и високо обсъждаха нещо на гърления си език. Не бяха Ито и неговите хора. Знаехме как действат Ито и войниците му. Мразехме ги, но вече знаехме, че терорът, който упражняваха, беше поносим. Тези мъже изглеждаха много по-страшни. Те не търсеха безплатна храна или сговорчива жена. Явно издирваха нещо много по-важно. Докато мама наблюдаваше, групата се пръсна и двама от тях се упътиха към нашата къща. Входната ни врата изтрещя от силното им думкане. Мама се втурна да отвори. Войниците я осветиха набързо с фенерчетата си, после грубо я блъснаха настрани. Лъчът светлина падна върху татко, застанал като закован пред вратата на спалнята. Те моментално го сграбчиха и го изведоха от къщата. Лицата им бяха като издялани от камък и не трепнаха пред жалостните викове на майка ми.

Баща ми се извърна да ни погледне, но не ни махна. Лицето му изглеждаше безчувствено. И той беше като замаян.

Пътували в нощта около четиридесет и пет минути. Шофьорът на камион седял срещу татко и се разридал, а баща ми, който бил само по бяла фланелка и долнище на пижама, започнал да трепери от студ в открития камион. Най-накрая ги закарали в каучукова плантация с елегантна каменна къща в колониален стил. На лунната светлина тъмната къща сребреела и изглеждала призрачна. От единствения отворен прозорец на първия етаж през издуващите се бели пердета се носела прекрасна класическа музика.

С острието на сабя блъснали татко надолу по стълбите до приземна стая. Вода капела от тавана и се стичала по стените на затвора. Когато пипнал с ръка стените, те били кадифено меки от зелен мъх. Стъпките и дори дишането отеквало силно в коридорите. Затворниците се препъвали по дългия коридор и накрая били натъпкани в малки килии. Вратата издрънчала, когато я затворили след баща ми. След като изчезнала мъждивата жълта светлина от фенера на надзирателя, килията потънала в облаци от черно мастило. Две оранжеви точки се появили пред очите му. Не изпитал облекчение от отдалечаващите се тежки ботуши. Долу било студено и влажно, той треперел и напрягал слух. Ботуши приближавали. Стъпвали ритмично и тежко. Отминали килията му. Навън излаяло куче. Някъде наблизо капела вода.

Баща ми се опитал да научи нещо за затвора си, лазейки на четири крака. Грубо замазаните стени се ронели, а подът бил от здрави камъни. Стаята била гола, там бил само той. Внезапно усетил някакво уплашено движение. Бързо се свил в един ъгъл и се подпрял с гръб на стената, взрял се ужасен в тъмнината. Със сигурност било плъх. Чул го как стърже с нокти по студения цимент.

Издавал тих шум. Баща ми настръхнал. Той мразеше плъхове. Издържаше на змии, понасяше паяци, разбираше необходимостта от лигави жаби, дори намираше обяснение за съществуването на хлебарките, но ненавиждаше плъхове. Каква ужасна гладка опашка имат. Той преглътнал от нерви и страх. Отново чул дращенето и свил ръката си в юмрук. В тъмнината зъбите на плъха били някак по-дълги и по-остри. Татко искал да удари с юмрук мекото му топло тяло. Да, то щяло да пръсне отвратителна кръв, но тогава той щял да бъде в безопасност. Спомнил си, че е бос. Отново чул ботуши да маршируват по коридора. Този звук го ужасил. Усетил как устата му пресъхва.

Не се страхувал от японците. Нямало от какво да се бои. Нищо лошо не бил извършил. Тъкмо той нямало от какво да се опасява. Отстъпвал дори на жена си и купил на черния пазар захарта, за която тя така настоявала. НЕ СЕ СТРАХУВАЛ.

Обаче се плашел от плъха. Повтарял си непрекъснато, че няма от какво да се бои. Трябвало да се съсредоточи върху плъха, който можел да опита да гризе пръста на краката му. Сторило му се, че чул звук като съскане на сабя във въздуха точно до врата си, и бързо дръпнал глава. Представил си как главата му се отделя, а кръв руква от шията му като червен дъжд.

— Престани — скарал се на себе си в непоносима тъмнина. В трескавото си съзнание той прогонил страхливеца, в чиито ръце била невидимата сабя.

Тогава съвсем ясно чул писък. Дрезгав, но оглушителен писък. Застинал и наострил уши в тъмнината. Звукът не се повторил. Устата му била така напукана, езикът му залепвал за небцето. Опитал се да преглътне, но нямал никаква слюнка. Изведнъж почувствал как рунтава козина бръснала левия му крак. Стоварил юмрука си, но ударил силно циментовия под. Плъхът бил бърз. Чул дращенето по-далеч. Плъхът му се подигравал.

Вратата се отворила и ярка светлина го блъснала в лицето. Вдигнал ръце, извикал и покрил очите си. Пронизващата светлина била непоносима, бодяла очите му като игли. Хванал го страх. Не бил чул шум от ботуши.

От тъмнината зад ярката светлина изникнали две сенки, които се разделили и застанали от двете му страни. Били двама млади малайци. Помогнали му да се изправи на крака. Очите им били безизразни, нямало никакъв смисъл да им се моли. Повели го по усойния тъмен коридор, който вонял на урина. Този път забелязал, че двете страни на коридора имало много затворени врати. Докато вървял, не чул нищо, само веднъж от една врата до него достигнала дълбока въздишка. Бил отчаян стон на човек, който не може повече да се бори, загубил последната надежда.

Въвели го в малка, почти празна стая и го оставили сам. В помещението, осветено от една крушка, имало дървена маса и два стола. На масата стояла голяма кана пълна с вода, и празна чаша. Като видял вода, я загледал като хипнотизиран. Изглеждала му бистра, сладка и хладна, на повърхността й нежно се носели блестящи кубчета лед. Имало нещо толкова странно, че в голата стая с една-едничка електрическа крушка пред него се намирало тъкмо онова, от което имал най-голяма нужда, чак му станало неудобно. Втренчил очи в чашата на масата. Дали набързо да не изпие една глътка така, че никой да не разбере? Огледал се. Стените били здрави и дебели. Изчакал още пет минути. Все още никой не идвал.

Той вдигнал каната и отпил една глътка. Течността се хлъзнала върху пресъхналия му език, но в следващия момент я изплюл. Водата била толкова солена, че не било възможно да я глътне. Уплашил се много, когато видял намокрения под. Какво ставало? Дали не било някакъв трик, на който той се хванал. Вероятно през шпионката някой го наблюдавал. Разтреперил се от главата до петите. Бързо, с непохватни движения съблякъл бялата си фланелка и с нея изтрил пода. Когато подът изсъхнал, с треперещи ръце отново се облякъл. Ключът в ключалката се превъртял. Вратата се отворила и мъж с необикновена маска влязъл в стаята. Татко така се стреснал от невероятната гледка, че ахнал и неволно отстъпил назад. По онова време не го знаел, но пред него била съвършената японска маска Но[7]. Мъжът носел широка роба с много дълги ръкави. Той се поклонил учтиво по японски маниер. Татко веднага също се поклонил. Когато мъжът движел главата си, маската като че ли се оживявала. На светлината на лампата кожата на маската изглеждала гладка и лъскава като на жена. Татко се взирал с празен поглед в маскираното лице. Красиво младо момиче или момче му се усмихвало топло, чистосърдечно и невинно. Под леко извитите вежди в празните дупки очите на непознатия били засенчени, но живи. Черни и будни. Баща ми стоял насред стаята уплашен и смутен.

— Императорската армия има честта да ви приеме туй като наш висок почетен гост — казал много тихо непознатият и в един шеметен и истински щастлив миг бащата се почувствал сигурен, че е станала ужасна грешка! Японската армия нямала никаква причина да го посрещне като гост. Той просто бил никой, обикновен чиновник, умът му не достигал поне веднъж в живота си да получи повишение. Ами да, не бил издържал нито един изпит, на който се явявал! Можели да се уверят, ака попитат жена му, децата, съседите. Веднага биха им отговорили. Сигурно са го сбъркали с някого. Онзи, когото императорската армия търсела, явно бил важна клечка, човек, който би помогнал на каузата им. Баща ми отворил уста да заговори, но учтивият непознат посочил каната с вода върху масата и попитал с леко раздразнение в гласа.

— Искаш ли вода?

В този момент баща ми разбрал, че не било грешка.

Непознатият внимателно напълнил чашата и я подал на баща ми.

— Седни — поканил го и издърпал един стол. Дългите копринени ръкави се смъкнали и открили ръцете му, тогава татко видял, че са неестествено бели, като корема на домашен гущер, а също и ужасно деформирани. Върховете на пръстите били странно разширени. Баща ми потиснал тръпките, които го побили. Никога по-рано не бил виждал такива ръце. Внезапно страх стиснал сърцето му, защото разбрал причината за дългите ръкави. Ужасен се замислил каква ли е причината непознатият да носи маска.

Не можел да повярва, че това се случвало с него. Той бил просто един обикновен човек, който нямал политически пристрастия, нито каквито и да е амбиции. Стигало му да седи на верандата и да си пуши пурата или да държи децата в скута си, докато слуша радио.

Маската го наблюдавала с приятно изражение. Баща ми се смутил. Обикновено маските нямат израз. Неочаквано маската се приближила към него и спряла на десет сантиметра от лицето му. Изведнъж празните засенчени вдлъбнатини се превърнали в ужасно жестоки дупки. Непроницаеми, безчувствени, приковаващи вниманието.

Мрачният блясък в очите на маскирания мъж подсказал на татко, че той е вършил същото много, много пъти преди това и всеки път то му е доставяло удоволствие. Баща ми се взрял в него неуверено, почти хипнотизиран от изключителната красота на маската и от злото, което излъчвали очите. Издутите червени чувствено влажни устни почти се допрели до него, но в този миг магията се развалила и поемайки дъх, баща ми се дръпнал назад като опарен. Този човек бил зъл.

— Пий, пий — подканил го сърдечно мъжът с маската, но студените му змийски очи развеселено оглеждали мократа фланелка. Баща ми усетил как настръхва от отвращение.

— Пий — повторила маската Но, този път още по-настойчиво.

Баща ми отпил голяма глътка от солената вода, която изгорила пресъхналото му гърло. Мъжът незабавно напълнил чашата отново. Тогава започнал да говори. Говорел тихо, от време на време замаяният ми баща с мокра бяла фланелка и полупълна чаша в ръка трябвало да се напрегне, за да го чува. Онова, което мъжът с широката роба говорел, веднага се превръщало в неясен и замъглен спомен. Баща ми си спомнял само невероятното впечатление, че маската се променяла. Понякога изразът й бил меланхоличен, понякога весел и щастлив. Веднъж се разсърдила. Спомняше си също гласа. Поради това, че говорел съвсем тихо, човекът с маската събуждал ужас в бедния ми баща. Не можеше да забрави и тихия настоятелен шепот: „Пий, пий“.

Преди разговорът им да свърши, баща ми изпил цялата кана със солена вода. Стомахът го присвивал от болки, езикът му изгарял от жажда. Двете малайчета го върнали в килията му. Там заварил още солена вода и студена безвкусна каша от отпадъци от зеленчуци и ориз. Изминал един ден или може би повече. Устните му започнали да се пукат. Отнякъде се чувал шум от капеща вода. В устата си усещал хладината й. В тъмната килия си мислел за кръвта на плъха. Това също било течност, нали?

Минало още време и когато отново го извикали, двама войници непрекъснато му задавали въпроси за някакъв комунист, за когото той никога по-рано не бил чувал. А Пенг… А Тонг… нещо подобно, но всичко било като мъгла в съзнанието му.

— Не ги познавам. — Ударили го силно.

— Не тях, а него — гневно го поправили. — Не ни разигравай.

— Да, добре, него. Него, а не тях — извикал от болка татко.

— Отричаш ли, че е идвал във вашата махала?

— Може да е идвал, но не при мен.

— Тогава при кого?

— Не знам.

— Опитай се да си спомниш… Знаеш кого търсим.

Въпросите се сипели един след друг, убедеността им, че баща ми наистина е давал подслон на търсен от тях комунист и сега очевидно лъжел, не се разколебавала! Двамата войници го били.

— Признай! — креснал един глас толкова близо до ухото му, че той усетил как нещо избухва някъде дълбоко в главата му и го оглушава. Хванал кънтящата си глава с две ръце и опитал много отговори, но нито един не задоволил мъчителите. Със съвсем безвреден на вид инструмент разрязали кожата между пръстите му. Татко припаднал от непоносима болка. Залели главата му с кофа студена вода. Когато се свестил, изтръгнали му един нокът. Колко им отивала жестокостта. Розовият нокът излязъл със струя кръв и парче месо. Правели го така бързо, че едва след няколко секунди баща ми осъзнал какво се е случило. Вперил изумен неистов поглед в кървящия си пръст. Вярно, че бавно схващал, но дали все пак това не било някаква шега? Възможно ли било подобно нещо да се случва именно на него?

Двамата войници се усмихнали презрително на едрото глупаво животно, което се гърчело на пода. Постепенно непоносимата болка леко отстъпила и той усетил, че пръстът му пулсира. Поел дълбоко дъх и със страх отново погледнал пръста си. Раната изглеждала по-зле, отколкото я чувствал. Болката вече била поносима. Той вдигнал очи към грубите, изпечени от слънцето лица на войниците.

— Болката почти мина, нали? — зловещо попитал този, който стоял по-близо до него, след това хванал ръката на баща ми и я пъхнал в купа със сол. Тогава татко се разкрещял като луд. Мъчението било нетърпимо. Болката пронизвала ръката му като шиш, нервите му пламнали като запалени от мълния.

— Не го познавам. Не го познавам. Боже, заклевам се, че не го познавам. Боже Ганеша, закриляй ме. Моооля те. Махни ме оттук. Махни ме. Махни ме.

Загубил съзнание и когато дошъл на себе си, двамата малайци го влачели по коридора. Като замаян, видял още две местни момчета да излизат от една от многото врати по коридора. Една китайка се препъвала между тях. Била гола от кръста надолу. Косата й до раменете била страшно разрошена и сплъстена. Очите й били изцъклени, гледали с празен поглед. В мъждивата светлина на коридора лицето й било бяло като тебешир. Без да иска, татко погледнал надолу. Изведнъж осъзнал какво вижда. Тя кървяла обилно. Кръвта се стичала по вътрешната страна на краката й и капела по пода. Първата му мисъл била, че са я наранили в интимните части, но после осъзнал, че имала менструация. Колкото и да е странно, липсата на срам от собствената й кръв го изплашила много повече от всичко друго, което дотогава бил видял. Тогава нещо се скършило в него.

— Боже мой, не, не, не, какво са ти направили — изридал като дете, разплакал се заради нея, като че му била близка роднина, но тя сякаш не забелязала жалостта, която проявил към нея, продължила да върви, лицето й нямало израз, било като на кукла или на вече умрял човек. Крачела към стаята, където чакал мъжът с маската.

Хвърлили баща ми, изгарящ от болка, на ледения каменен под, в килията имало само кана със солена вода и един плъх. Той се свил в ъгъла измъчен и сломен. Виело му се свят, като че ли главата му се въртяла в малки шеметни кръгове. Тогава проумял защо пръстите на труповете, набучени в града, с висящи отпуснати тела, оковани във вериги, били така почернели. Следобедното слънце пърлело плътта им и изгаряло солта в раните.

Събудил се с писък. Пръстът му пламтял. Не успял да познае резкия звук на собствения си писък. Нещо хапело пръста му. Плъхът гризел плътта му. Той дръпнал ръката си. Острата болка в тъмнината не преставала, плъхът бил толкова гладен, че смело отказал да пусне плячката си. Баща ми започнал да тръска ръката си като луд, изпаднал в истерична ярост, удрял по твърдия под, докато най-после се освободил и плъхът избягал. Ръката го боляла неописуемо. Разридал се немощно. Килията миришела на собствената му урина.

Дните минавали. Той загубил представа за времето. Всичко се сливало като в мъгла. Чувствал се по-зле от животно в клетка. Ръката му започнала да трепери неудържимо. От солената вода устните му се напукали дълбоко и кървели. Опипвал с пръсти огромните струпеи по устните си с ужаса на човек, който открива въшки по тялото си. Дълги часове лежал в тъмната като гроб килия и слушал как плъхът се разхождал в чернотата. Когато го чуел близо до себе си, започвал да тропа, да удря и да рита по пода, докато животното се отдалечи. Изпитвал срам, че мъчителите му така бързо го били докарали до подобно нечовешко състояние. Цял живот се смятал за човек с достойнство, а сега…

Най-накрая вратата отново се отворила и го отвели в стаята, където за пръв път видял маската Но и истинското зло, което се криело зад нея.

Очаквала го кана с вода. Като я видял, коленете му се подкосили от ужас и той инстинктивно вдигнал ръка към устата си. Струпеите били големи и устните му вече непрекъснато кървели. Всяко тяхно движение му причинявало мъчителни болки. Цялото му същество се разтреперило.

Мъжът с робата влязъл в стаята и като стигнал до масата, налял вода в чашата. Подал я на баща ми.

Маската действително била произведение на изкуството. Сега му заприличала на някого, когото познавал. Вероятно полудявал. Той свел очи към чашата с вода. Бучки лед се удряли в стените й. Водата изглеждала прекрасна и хладна. Приискало му се да си запуши устата. Баща ми поклатил глава, съзнавайки, че очите му гледат унизително умолително.

— Моля, не мога повече — промълвил с подутите си опънати устни. Когато ги раздвижил, кръвта отново рукнала от тях. Дали не си въобразявал? Как било възможно мъжът с маската да изглежда така разочарован?

— Армията на императора няма повече нужда от теб — изрекъл маскираният мъчител и отпил голяма глътка вода. — Ще умреш преди зори — добавил тихо и излязъл. Вероятно водата не била солена. Баща ми се хвърлил към каната, но войниците ударили с прикладите на пушките наведеното му напред тяло.

По-късно през нощта четирима войници повели десетина мъже към камион. Класическа музика се носела от отворените прозорци в хладната нощ. Баща ми не се съмнявал, че мъжът с кожа като на гущер слушал тази прекрасна музика. Бил ценител на красивите неща, човек можел да го разбере по начина, по който превръщал жестокостта в изкуство. Мъжете се покатерили на камиона един по един. Устните на всички кървели на покритите им със струпеи обезводнени лица. Ръцете им треперели, очите им били изцъклени от изтърпените мъчения. Камионът с пребитите мъже се отдалечил от елегантната къща, от постоянните им спътници — плъховете, от рафинирано жестокия маскиран домакин и от мълчаливите малайски момчета, които се появявали и изчезвали като призраци. Съседът — шофьорът на камион, седял до татко. Замаян, той се взирал напред с празен поглед. Откарали мъжете навътре в джунглата и спрели до едно сечище. Затворниците се изгледали един друг със страх. Усетили смрадта на гниещи трупове. Войниците им заповядали да слязат от камиона, пъхнали в треперещите им ръце по една лопата и им дали заповед не да копаят, а да зарият дълга и дълбока дупка. Трапът бил дълбок и толкова тъмен, че не могли да видят изкривените от ужас и проядени от червеи лица в дъното. Лъхнала ги вонята на разлагаща се плът.

Татко се огледал. На светлината на фаровете на камиона всички имали налудничав и отчаян вид. Зловоние, тежки мисли, прошепнати молитви и от време на време див смях. Приличали на мъже, които на тила си усещат лекото хладно дихание на смъртта. Зарили дупката. После им наредили да изкопаят друга със същите размери като предишната. На светлината на фаровете татко видял и други прясно разкопани места със същата ширина и дължина. Нямало смисъл да мисли. Копали в продължение на два часа, може би и повече. Това бил бавен, изнурителен труд, но въпреки това никой от тях не искал да свършат. По-страшно от всичко друго в горещата нощ било опасението да чуят: „Спрете. Достатъчно“.

„Скоро ще бъда мъртъв“ — помислил си той странно спокоен.

Татко каза, че видял Смъртта, тя била съвсем близо и имала вид на красиво малко дете, което той прегърнал, притиснал към себе си и го целунал по устните.

— Ела да си поиграеш с мен — подканило го малкото дете.

— Стоп! Достатъчно. Застанете с лице към дупката — заповядал висок глас.

Скоро вече нямало да съществува и от тази мисъл му станало особено леко. Давал си сметка, че бил неудачник в живота, а смъртта го поканила така мило. Замислил се за нас. Мохини скоро щяла да се омъжи, аз съм била достатъчно умна, за да се подредя добре в живота. Момчетата щели да се справят, разбира се. Заболяло го малко за горката Лалита, но майка й — образец на съпруга, щяла да се грижи за момиченцето.

Уморени, мъжете застанали на една линия. Някои от тях се разридали, други започнали да се молят, макар че устните им кървели обилно, докато произнасяли думите. Кръв се стичала по брадичките им. Жалните звуци, които издавали, сякаш идвали от много далеч. Войниците обаче не се трогнали. Баща ми се взрял в малките устица на японските картечници.

И наистина, в този миг малкото дете, наречено Смърт, гледало с очи като звезди и било така прекрасно, че баща ми се захласнал. Детето се усмихнало на татко.

Слаба усмивка изкривила устните на татко. Бил готов.

Изведнъж въздухът се изпълнил с взривовете и светлинките от картечниците. Нещо го жегнало по рамото и той паднал напред. Мъжът до него се хванал за корема и се строполил отгоре му. Двамата се стоварили в дупката с преплетени ръце и крака. На студената бяла лунна светлина, на сантиметри от главата си татко видял лицето на нашия съсед. Застинало в ужасна сгърчена маска. Тогава осъзнал, че Смъртта е жестоко и безсърдечно дете. Другите изпопадали върху тях. В треперене и конвулсии те играели танца на Смъртта, за да забавляват детето. Татко не издал нито звук, когато усетил топла кръв да капе върху лицето му. Всички викове от ужас той сдържал дълбоко заключени в гърлото си. Изпод труповете чул войниците да си говорят на техния гърлен лаещ език. Те се навели над дупката и погледнали вътре. Напосоки изстреляли няколко куршума. Някои тела подскочили. Баща ми отворил уста широко, но само за да напълни дробовете си с въздух. Може да не беше много умен, но е знаел цената на мълчанието.

Първо фаровете се обърнали, а по-късно и грохотът на камиона, който с подскачане се отдалечавал, замрял в нощта. Било тъмно, толкова тъмно в дупката на смъртта и баща ми помислил, че никога повече няма да види светлина. Изчакал телата да спрат да потрепват, тъй като сърце му не давало да стъпи върху страдащ човек. Телата били тежки в смъртния си сън. Затискали го ръце, крака и глави. Сякаш искали и той да остане в тъмната дупка заедно с тях. Изкатерил се над деветте други тела. Било ужасно. Най-накрая успял да се измъкне от гроба. Уморен, поседял известно време до дупката, която сам изкопал. Огледал се наоколо с празен поглед. Луната му се усмихвала тъжно и тогава за пръв път откакто ги докарали на това място чул звуците на гората. Непрекъснатото жужене на насекоми. Един комар го ухапал. Той се плеснал по врата и се разсмял като луд. Все още бил жив. По небето пътували меки сиви облаци, духал слаб ветрец. Татко целият бил изпокъсан, устните и раните му кървели, но успял да измами очарователното дете. Не му убягнал блясъка на скрития гняв в меките воднисти очи на детето. „Не се сърди — казал на сладките намусени устенца, — девет от десет все пак е добър резултат.“

Татко скочил отново в дупката, за да вземе чифт обувки от някой от умрелите, после тръгнал в нощта, придържал се към сенките на джунглата, но вървял близо до следите от гумите. Вероятно след ден-два този път щял да го отведе в града, но в сивата светлина на утрото той с ужас решил, че се е загубил напълно.

Баща ми се прибра вкъщи почти две седмици след като го отведоха. Една трета от едрото му тяло вече я нямаше. Миришеше като котката на съседите, която бе припълзяла сред дървата за горене, за да умре, и една седмица не бяха я открили. Цялото му тяло беше покрито с гнойни рани и следи от ухапвания. Тъмната му кожа бе сякаш залепена за едрото му тяло. Бе пълзял в кръг в джунглата, бе се катерил по огромни повалени дървета, покрити с хлъзгав мъх и плесени, хлъзгал се и се пързалял в черна кал, вдъхвал киселия мирис на гниещи листа една стъпка под земята. През цялото време хранел с кръвта си ята гигантски комари, въшки, мухи, бълхи, крилати мравки и кой знае още какви други същества, които боговете са сметнали за подходящо да пратят в най-тъмните нощи, които човек може да си представи.

Татко ми каза, че при процеса гниене нощем се отделяли химически вещества, този процес превръщал разлагащите се листа и тъмните дълги изкоренени дървета, покрити с гъби и плесени, в странни и безконечни рисунки от фосфоресциращи и блестящи форми. Седял заобиколен от причудливата игра на светлинки в краката си, застинал от страх и усърдно се вслушвал дали няма да долови шум от тигрови стъпки. Знаел, че тигърът може да стъпва с меките си лапи по земята, без да докосва дори лист на папрат. Просто щял да се появи пред него озъбен, с устни, черни като катран.

Бедният ми баща. Във влажната задуха рамото му горяло ден и нощ сякаш нагорещени въглени били посипани по кожата. Раната започнала да мирише. Той я покривал с листа. Всеки ден на зазоряване облизвал росата от колкото намерел гладки листа, преди да започне да се препъва и да върви, докато краката му издържат. Веднъж в пъстрата светлина едва не настъпил огромен, тъмносин като нощта скорпион, който си вървял спокойно по пътя с вдигната високо над главата му отровна опашка.

Почти никога не спирал.

Веднъж валяло като из ведро, дъждът превръщал пътеките в реки червена кал, друг път било толкова горещо, че пара се вдигала от разлагащите се листа. Стреснал се и се учудил, когато един ден открил грамадни дупки в калта и видял стволове на дървета наоколо, опръскани на височината на главата му с черни лиги — това били следи от слон. Известно време ги следвал, но те не го отвели никъде.

Нужно му било известно време, за да осъзнае, че най-вероятно се движи в кръг. Тогава го обхванала параноя. Не можел да се отърве от мисълта, че джунглата желае той да остане там, и това обезсилвало отчаяното му тяло. Гладът на джунглата се проявявал във всякаква възможна форма, дори пълзящите растения, които висели от клоните на дърветата, го галели с такъв копнеж, че оставяли влажните си зелени следи по лицето му.

Седял върху повалено дърво и наблюдавал паяк с космати крака, голям колкото дланта му, как се катери по сочно растение, когато усетил гъделичкане по голата си ръка. Една ларва танцувала. Докато я наблюдавал, изненадан видял и друга до нея. Просто се взирал в две лъскави бели червейчета, които лудували върху неговата плът, докато и трето се присъединило към тях. Бавно обърнал глава и макар веднага да се досетил, че гноясалата рана на рамото му представлявала сборище на гърчещи се и извиващи се ларви, гледката го накарала да отстъпи крачка назад и да изсъска от отвращение и ужас. Тогава забелязал, че ръката му вече била напълно безчувствена. „Те ме ядат жив“ — помислил си, обхванат от дълбоко отчаяние.

Хрумнало му, че златното отмъстително дете на смъртта си играе с него в знойната жега, но грешал, хубавото дете било изгубило интерес към него. Ларвите изяли само гнойта и мъртвата тъкан, след което изчезнали, оставяйки отворена чиста дупка на рамото му. Фазан прехвръкнал в гигантските папрати, но така близо до ръцете му, че татко се хвърлил да го хване. Какво би направил с него, ако го бе уловил, си остава загадка за мен, тъй като той не може да убие дори мухата, която влезе в устата му. Така и не стигнал дотам да умува по този въпрос, защото паднал по очи върху плодородната черна пръст. Над главата му прелетяло красиво синьо рибарче с яркооранжеви гърдички, но баща ми видял замъглено само синьо и оранжево, защото бил безкрайно слаб и отмалял.

Там, където чадърът от листа бил по-тънък, пеперуди колкото лицето му грациозно кръжали над главата му, понякога минавал през рояци плодни мухи и през цялото време се пляскал по лицето. Рамото му още туптяло, устата му била покрита с рани, кожата на тялото му го боляла от стотиците ухапвания и отърквания в отровни листа. Давал си сметка, че няма да издържи много дълго. Продължавал немощно да се влачи.

Най-после открил дири, човешки следи. Дърветата били маркирани. Зарадван, той тръгнал, водейки се по маркировката. Тя го отвела до горичка с бананови дървета. Докато ги късал лакомо от натежалите от плод гроздове, десетки пиявици нападали отгоре му изпод грамадните зелени листа. Разбрал, че са по тялото му едва когато ги видял издути с неговата кръв и дебели колкото средния му пръст, преди сами да паднат от кожата му. Когато запасът му от банани привършил, гладувал, докато подушил мириса на манго. Тръгнал, воден от силния аромат, и стигнал до изумителен килим от зрели плодове под цяла колония от диви дървета манго.

Започнал да ги бели със зъби и изял десет, може би петнайсет, а може би и двайсет. Сторили му се невъобразимо вкусни. Вързал фланелката си като торбичка и я напълнил с толкова плодове, колкото се побрали в нея.

По едно време джунглата като по чудо отстъпила пред симетрични редове каучукови дървета. Пълзял напред като дебнеща котка, спирал зад всяко дърво, кожата на главата му била настръхнала, защото очаквал всеки момент да изскочи някой японски войник. Мъж с безизразно жълто лице, който да забие щика си в корема му. Обаче не се натъкнал на никого. След непрекъснатото жужене на милиони насекоми и пронизителните писъци на птици и маймуни каучуковата плантация била мъртвешки тиха. Вървял, докато стигнал стар прашен път, тръгнал по него и се добрал до малка колиба, където двама индийци с помощта на алкохол, добиван от сока на кокосовата палма, обработвали на ръка плоскости от млечния сок на каучуковото дърво. Баща ми извикал, но само слабо мучене излязло от гърлото му. Отворил уста да извика по-високо, но краката му просто се подгънали и той потънал в мрак.

Те се оказали добри хора. По-късно доведоха татко вкъщи. Никога не съм виждали някой да действа така хладнокръвно и професионално като мама. Тя нито се уплаши, нито се отврати от състоянието на съпруга си. Миризмите, раните, порязванията, натъртванията, разкъсаната плът, лъсналата подута кожа не я стъписаха. Тя изгори стари парцали над печката и с овъглените им краища затърка цялото му тяло. Татко охкаше от облекчение, когато въгленът попи в раните му. Подутото му лице изми с отвара от фъстъчени листа. Почисти и превърза раните му и тогава започна да кърпи дрехите на съкрушения човек, който не я бе познал на вратата.

В продължение на седмици той лежа върху голямото метално легло, сбръчкан, нацапан с йод. Кожата му бе станала болезнено кафеникава и лепкава от пот. Непрекъснато искаше да пие вода, дори и насън. Единственото име, което споменаваше, беше това на майка ми и единственият човек, когото разпознаваше, когато отвореше очи, беше тя. Понякога се пресягаше да докосне лицето на Мохини и беззвучни сълзи се търкулваха по страните му. Устните му, за които смятахме, че няма да се оправят, оздравяха много бързо, но тялото му, поразено от малария, се мятате и въртеше, сякаш войната в съзнанието му никога нямаше да свърши.

— Свали му маската! Не му давай моя хинин — крещеше, докато бълнуваше. — Бързо затваряйте вратите. Скрийте децата — бъбреше несвързано. — Не виждате ли? Те са мъртви в калта — викаше и се тресете така силно, че цялото легло се клатеше.

Първата събота след завръщането му мама се върна от пазара и върху масата за рязане пред кухнята разтвори едно пакетче, увито с листа от папая. Отвътре се показа парче яркочервено крокодилско месо.

— Помага за заздравяване на рани — обясни тя. — Той е много едър и има нужда от повече храна, за да се съвземе отново. — Тя сготви месото с подправки. Наблюдавах я как даваше на татко с лъжичка от червеникавокафявия бульон. Парчетата, които падаха по брадичката му, тя събираше с лъжицата. В продължение на много дни, всеки ден тя носеше нови пакетчета и готвеше яркочервеното месо.

Майка ми седеше край него ден и нощ. Понякога го гълчеше, понякога му пееше песни, които никога не бях я чувала да пее. Може би все пак тя го обичаше. Вероятно по природа си беше такава — като настръхнала. И сега си я представям — дребна фигурка, седнала край леглото, върху което се очертава тялото на татко, заобиколен от вечерните сенки. Облегната на рамката на вратата, подпряла петата на левия крак на прасеца на десния, я слушах като захласната как пее песни, които не знаех, че е скътала в себе си. Спомням си, тогава ми хрумна, че мама е като океан. Дълбока и пълна с неизвестни неща. Дори се боях, че никога нямаше да стигна до дъното му. Искаше ми се да съм ручей, който някой ден щеше да прерасне в река и някога да се влее в океана.

Един ден татко седна в леглото и поиска банан.

Радостни, ние се събрахме около него, наблюдавахме го как яде сам. Нашият лилав баща беше герой. Успя само слабо да се усмихне и усмивката му изчезна в мига, в който другите дойдоха. Накара Лакшмнан да донесе до леглото специалното дърво, което пазеше от много години. Тогава започна да дялка маска. Бавно, извънредно бавно се оформи едно красиво лице с извити вежди и пълни чувствени устни. Гладката леко усмихната маска лежеше до леглото и татко дълго я гледаше. По-късно една нощ се събудихме от трясък и сърдити викове. Втурнахме се и го заварихме насред стаята, облегнат на тежкия дървен бюст на мама. Трески от строшената маска бяха разпилени навсякъде по пода. В продължение на няколко секунди той ни гледа сякаш не ни позна, после се разрида и се свлече безпомощно на пода.

На другия ден стоях на прага и го гледах как яде супа от крокодилско месо, когато той ми извика да вляза. Потупа мястото до себе си, аз се качих на леглото и положих глава върху корема му. Тогава започна да ми разказва историята на мъчението, което бе изтърпял. Всяка дума се запечата в съзнанието ми. Все пак той избра именно мен, за да ми разкаже тази невероятна история. След това се възстанови бързо, скоро ходеше из къщи, но много бързо започна да забравя подробностите, които се бяха запечатали в паметта ми завинаги. След години той си спомняше само маската и хубавото дете на смъртта, а всичко станало му беше като в мъгла.

Джейан

За да укрепнат немощните ми крака, на Мохини възложиха задачата да ме разхожда в гората зад нашата къща, нагоре покрай рекичката. Понякога с нея стигахме чак до китайското гробище от другата страна на главната улица. Вървяхме ръка за ръка, сестра ми трополеше шумно с онези ужасно неудобни обувки с дървени подметки, които по онова време китайките много носеха, а аз пристъпвах с моите високи здрави обувки, за които мама даде много пари. При една от тези разходки някакво камъче, което блестеше със синя светлина в течащата вода, привлече вниманието на сестра ми. Тя нагази във водата както беше с червените обувки с дървена подметка и се върна с блеснали очи, стиснала здраво в ръката си приказен син кристал. Това бе началото на най-щастливото време от моя живот. Внезапно земята се превърна в безкрайно плодовита кристалинна утроба. Навсякъде намирахме невероятно красиви камъчета — в калта край пътя, в дворовете на хорските къщи, край бреговете на реката, когато с мама отивахме да купим риба, а също и притулени под камъните близо до пазара. Изчиствахме ги грижливо и веднъж седмично ги носехме на професор Рао.

Професор Рао беше познат на татко, известен специалист по скъпоценните камъни. Показваше ни пожълтели напечатани страници — важни документи, които бе писал за Обществото на специалистите по скъпоценни камъни в Лондон. Беше учен човек с изтънчени обноски, занимаваше се и с индийска история. Косата му беше съвсем бяла. Синът му, с когото много се гордееше, учеше медицина в Англия. При всяка възможност, чрез приятели и познати, професор Рао предано изпращаше на сина си гроздове неузрели зелени банани. Често ни четеше писмата от умното си, весело момче, което му благодареше за прекрасните жълти плодове. Младежът ентусиазирано го убеждаваше, че ги е получил съвършено узрели.

Професор Рао ни научи да носим парче кремък в джобовете си. Когато намирахме блестящо камъче, първо го удряхме с кремъка и ако то се разцепеше, това означаваше, че може да се излъска до блясък със стоманена вълна. По този начин с Мохини напълнихме почти догоре с красиво излъскани цветни по-големи и по-малки камъчета една стара дървена касетка за портокали. В детските ми очи тя изглеждаше като най-прекрасното съкровище, сравнимо само с професионалната колекция от минерали, кристали и скъпоценни камъни на професор Рао.

Не бе по-лоша от неговите разрязани и полирани късове от друзи — непретенциозни каменни яйца, чиято външна черупка се състоеше от нагънати пластове, образувани при бързото охлаждане на земната кора. Вътрешните големи кухини на друзите бяха пълни с тъмнолилави кристали. Имаше дори деветдесетсантиметрова аметистова кухина, в която се побираше цялата ми глава. Сигурен съм, че нашите съкровища не превъзхождаше и необикновено големият му черен турмалин с форма на фалос, смятан от индусите за символ на бог Шива, нито големият му къс кехлибар, в който имаше зазидана истинска мушичка. Дори и ако не забравя да отбележа страхотното очарование на драматичната замъгленост на контурите на мушичката, получена в предсмъртната й борба.

Не му завиждах за седефените миди, за гигантските раковини и дори за коралите в най-различни цветове. Обаче сега, като погледна съдържанието на нашето кашонче, ми идва да се разплача. Виждам само прашни камъни. Тъжен спомен от невинен, щастлив период в живота ми, когато с часове седяхме пред къщата и старателно лъскахме някое камъче, за да открием тъмнооранжевите му жилки. Време, бързо летящо, нежно като крилата на пеперуда, когато с вълнение държах в дланта си невероятен тъмнозелен топаз, лазурносини или бледорозови камъни.

Всяка седмица оставяхме чехлите си пред дома на професор Рао, изкачвахме няколкото стъпала и влизахме в неговата вълшебна пещера. На прага той ни посрещаше, увит с бяло доути[8], с долепени длани на ръцете си, наподобяващи пъпка на лотос, във възвишено благороден поздрав, с очи, издаващи хиляди достойнства, и божията стъпка с формата на буквата U, нарисувана със светена пепел на високото му чело.

— Заповядайте, влезте — канеше ни, явно доволен, че слушателите му пристигат.

В хладния му дом ние отваряхме здраво стиснатите си юмручета и му показвахме стоплените от дланите ни камъчета. Той сериозно ги поемаше с пинсети и под лупа ги разглеждаше едно по едно. Макар че повечето пъти с Мохини му носехме най-обикновени камъчета, професор Рао се отнасяше с педантично внимание към тях. Подреждаше ги върху специален поднос, преди да влезе в друга стая, където държеше тъмни бутилки с отрови, с помощта на които определяше какъв минерал сме му занесли. Донасяше бутилките. Много вълнуващо бе, че на всяка от тях имаше етикет с две кости и череп. Професорът купуваше тези химикали от специални доставчици в чужбина. После внимателно пускаше по една капка от безцветната течност върху камъните, които бяхме донесли. Ние наблюдавахме, без да мигнем. И наистина, след малко нашите камъни започваха да съскат, да пушат и често се появяваха петна или заблестяваха в пищни цветове.

След това неговата съпруга, една намусена жена, ни поднасяше много сладък чай и отличен мраморен кейк. В кухнята тя слушаше сладникави любовни песни на тамилски, но във всекидневната професор Рао не позволяваше да звучи друго, освен строгата класическа музика от Тиагараджа. Докато опитвахме тънко нарязаните парчета кейк, професорът отваряше сребърната си кутия, разделена отвътре на малки отделения. Там имаше листа от индийски пипер, сушен лимон, плод на палма, кокосов орех, кардамон, карамфил, анасон и шафран. Той изискано гребваше по щипка от всяка съставка, дългите му като на пианист пръсти затъваха зеления лист от пипер във форма на фунийка и го пробиваха с едно карамфилче. Слагаше го между устните си и започваше да разказва.

С думи възкресяваше уплахата на една загиваща стрида или бълбукането на магмата стотици километри надолу под краката ни, водеше ни под земната кора, където в продължение на милиони години са се формирали диаманти. Тихият му глас ни развеждаше из грамадни зали, украсени със зелен мрамор от Спарта, с жълт мрамор от Намибия, с фрески на Мелеагър[9] и съдове, рисувани от Антименес[10]. По високите въображаеми стени бяха закрепени лампи с благовонно масло и венци от сладко ухаещи листа и виолетки. Професор Рао ни сочеше покварения римски домакин, който специално беше подбрал невероятно разнообразие от храни просто защото са редки и скъпи, а той е богат чревоугодник. Върху дълга банкетна маса роби подреждаха сребърни подноси с печени пойни птици, папагали, гълъби, фламинго, морски таралежи, морски свинчета, езичета на чучулиги, пълнени свински утроби, копита от камили, гребени на петли, варено ярешко месо, печени на скара стриди и дроздове, полети с жълтъци.

— Вижте — сочеше професор Рао, — те ядат с пръсти. Също като нас.

Захласнати, ние гледахме как музиканти, поети, гълтачи на огън и танцьорки влизат и излизат, докато най-после второто ястие свърши и гордият домакин вдигна аметистова чаша с вик: „Започва надпиването!“. След този призив робите му пуснаха по парче аметист в сребърните чаши на гостите, тъй като amethystos на гръцки означава не пиян.

През очите на професор Рао наблюдавахме домашните евнуси на древните китайски династии, които еднакво усърдно търсеха постоянен поток от млади момичета за наложници или приготвяха храната на императора в нефритени купи, за да поддържат жизнеността на своя господар.

След кейка професорът ни завеждаше до своя стъклен шкаф. Отваряше вратичките и пред очите ни се разкриваше цял нов свят.

— Хайде сега да видим. Показвал ли съм ви вече каменния рак? — питаше той и поставяше в детските ни ръце доста тежък и голям вкаменен рак. Беше напълно запазен. Едно по едно всички съкровища от вътрешността на стъкления шкаф бяха изваждани, за да ги видим. С учудване плъзгахме пръсти по вкаменено дърво, по предмети от черен кехлибар и броеници с кафеникавочервени топчета, направени от сълзите на Шива. Възхищавахме се на яркожълта черупка на костенурка, а понякога и на бивник от вкаменен мамут или на необработени кости от хипопотам и морж.

Той внимателно хващаше кръгли черни камъни, разпукани като орех, в чиято черна вътрешност се виждаха вкаменели морски амонити, свити и затворени вътре като тайна. Казваше ни, че ги намерил по склоновете на Хималаите.

— Едно време на света не е имало планински вериги. Когато Индия се откъснала от грамадния континент, наречен Гондавана, и се сблъскала с Тибет, вдигнала нивото на морето много високо — по този начин ни обясни мистерията около съществуването на морски амонити по планинския хребет.

За мен обаче най-красивото притежание на професор Рао си оставаше кристалния череп, намерен у индианците чероки. Според професор Рао индианците чероки били убедени, че техните черепи пеели и говорели, затова редовно ги миели с еленска кръв, преди да ги използват за лечебна цел или като оракул. Черепът беше много красив, дълбоко в него искряха цветни призми. Понякога, когато цветовете на черепа потъмняваха, професорът го заравяше в земята за една нощ или го оставяше навън по време на гръмотевична буря, или по пълнолуние.

При всяко наше посещение той слагаше различно парче кристал в дясната ни ръка и ни напътстваше да сложим леко лявата отгоре.

— Затворете си очите и накарайте сърцето ви да промълви на кристала: „Обичам те“.

Аз държах кристала както той ни съветваше, затварях очи, но маймунският ми ум бързо се връщаше към последната хапка от мраморния кейк, която не бях изял, и докато чаках нетърпеливо този миг, той казваше:

— Сега си отворете очите. Какво видяхте? — питаше ни нетърпеливо.

Аз не бях видял нищо повече от зелени капки по оранжевата завеса на клепачите ми, но развълнувана, Мохини говореше за лъчи светлина, за радост, която руква по жилите й като дъжд, и за лигави морски водорасли, които растат по тялото й. Понякога й се струвало, че камъкът в ръката й пулсирал, дишал и се движел.

— В този кристал са скрити спомени — викаше победоносно професор Рао.

Веднъж той ни беше приготвил изненада. Кварцовият кристал, който Мохини бе държала в ръцете си предишната седмица, бе образувал дъга на единия си връх. Ние гледахме в почуда идеално оформената дъга. Дали бе възможно Мохини да я е направила?

— Да, точно така — светна лицето на професор Рао. — Понякога камъкът е като стреснато дете. Ти си го успокоила и той ти отговаря.

Той я караше да докосва и да си играе с кристала всеки път, когато му ходехме на гости. Това бе единственият негов кристал, върху който разцъфна дъга.

При последното ни посещение в къщата на професор Рао, няколко седмици преди японците да нахлуят в Малайзия, той отвори кибритена кутийка пред нас и вътре върху памук лежеше нещо като огромна капка — беше прозрачна, наситенозелена, блестяща. Професор Рао извади твърдата капка в ръката си, вдигна я към светлината и се закле, че това е най-съвършеният смарагд, който бил виждал. Бил безценен. Макар и необработен, неговата големина и красота бяха така очебийни, че работникът, който извадил камъка от мината, го глътнал, за да го изнесе.

— Той е моят живот — заяви гордо професор Рао, но когато го прибра в неподходящия му дом, гласът му стана необикновено мек. — Той винаги ми напомня за твоите очи, Мохини, скъпо мое дете, и ще бъде твой, когато се омъжиш за сина ми.

Беше прав за смарагда. Действително беше като очите на сестра ми. Още от най-ранна възраст помня очите й. Бяха като блестящи скъпоценни камъни. Като смеещи се скъпоценни камъни. Как се смееше само!

Помня я как танцуваше.

Седях и я наблюдавах да танцува на лунна светлина. Седях на столчето, на което мама сядаше да дои кравите, и тъй като по това време кравите спяха под навеса, аз я гледах. Толкова различна беше на сребристата светлина на луната, така красива. Великолепните й очи изглеждаха особени и издължени под гъстите черни вежди, след като щедро бе използвала праха на мама за почерняне.

— Така, така. — Чистият й глас звънтеше като пляскане с ръце на малки деца. Тя извиваше тяло, правеше бързи движения, в тъмнината загребваше въздуха с ръце и ги вдигаше нагоре като речна пъстърва, която изскача от черния поток, петите й удряха по земята в ритъма на ясния й глас. Гривните на глезените й пееха в сребристата вечер.

— Тай така, така така тей, тей — пееше тя и разтваряше пръсти като ветрила. Ръцете й летяха в нощта сякаш беряха омагьосани плодове. Тя леко избърсваше и подреждаше плодовете в кошница, направена от изпредено злато, след това ги предлагаше на великата богиня на небето. После върховете на пръстите й се спускаха надолу и докосваха краката й, а те като опашки на катерици подскачаха и се втурваха напред, рисувайки цяла картина на земята. Горд паун, ревящ тигър, срамежлив елен. Винаги ми се струваше прекалено тъмно, за да я виждам добре. Тя стрелкаше очи настрани — наляво, надясно, после пак наляво. На лицето й се появяваше израз на учудване. Ето картината е нарисувана. Краката й играеха, петите й удряха по земята, бързо я носеха в грациозен кръг около картината, която нарисува с тях. Щом завършеше кръга, знаех, че пътешествието й ще свърши.

— Та дор, та дор, та дор, та дор. — Виждах я как вдига двете си ръце към луната и започва да се върти все по-бързо, синджирчетата на глезените й дрънкаха лудо като камбанки, докато замаяна и задъхана, тя падаше на земята. Обръщаше грейналото си лице към мен, тялото й с меки очертания оставаше да лежи на земята, и ме питаше:

— Е? По-добре ли танцувам вече?

Не мога да разбера защо, но тя ми напомняше на Сидхи[11] — прекрасната жена, която въплъщава обаянието на мистичните сили — красива беше като нея, имаше такива чудни очи и въпреки всичко бе отритната от боговете.

През тези нереални секунди, унесен в лунната светлина и екстаза на нейния танц, аз забравях, че тя не е тайнствено същество, дошло от небето, паднало задъхано в задния ни двор, а моята сестра, най-смелият човек, когото познавам. Тя притежаваше по-различна от тази на другите смелост, която мама смяташе за слабост, дори баща ми казваше, че Мохини имала меко сърце. Как бих могъл да обясня огъня, който бушуваше у сестра ми, когато забележеше някоя несправедливост? Сигурно ще стане по-ясно, ако разкажа за вечерята по случай рождения ден на мама. Този път татко бе отделял цяла година от нищожната сума, която му се отпускаше, за да почерпи съпругата и децата си с вечеря, достойна за царица.

Ако предварително знаеше, мама би отказала подобно разточителство, но татко беше планирал всичко тайно. Дълго преди рождения ден на мама той беше поръчал всичко предварително, изплащайки сметката на мизерни малки вноски. Цялото семейство се настани около голяма кръгла маса. Първо донесоха раци с чили, след това овнешко печено в козе мляко, фиде с пастет от сьомга, морски дарове с подправки, ухаещ пикантен самбал с октопод, пържени картофи с джинджифилов сос, стъбла от захарна тръстика, увити в пюре от скариди, и така, и така нататък, докато цялата маса се изпълни с вдигащи пара ястия.

— Честит рожден ден, Лакшми — прошепна татко. На лицето му грееше усмивка.

Мама само кимна. Вероятно бе доволна, защото се усмихна, но щом започна да сипва пържен ориз в купичката на Лалита, силен вик прониза въздуха. Една стара просякиня изрева на висок глас, понеже, опитвайки се да я прогони, съдържателят я биеше с метла по краката. Така беше едно време. Налагаше се да биеш просяците, за да ги пропъдиш.

Всички присъстващи гледаха мълчаливо — някои със съжаление, други с облекчение, че вонящата старица няма да се приближи до масата им и да развали изисканата им вечеря. Обаче не и Мохини. Очите й плувнаха в сълзи, тя неочаквано стана и отиде при съдържателя.

— Как смеете да биете старицата — сопна се.

Изумен от вида на момичето, което се спусна към него така гневно, мъжът замръзна посред движението си и метлата увисна във въздуха. Старицата, свикнала да я бият, престана да хленчи и изгледа Мохини със зяпнала уста. Тогава сестра ми прегърна просякинята през кръста и я доведе на нашата маса. Да се нахрани с нас. По онова време Мохини нямаше и десет години.

Дори най-ранните ми спомени са свързани с нея. Щом вдигнех очи от дупката, в която ме слагаше мама всеки ден, за да заякнат краката ми, виждах я да заема най-различни пози. Разиграваше приказки, в които изпълняваше всички роли. Тичаше нагоре-надолу, правеше гримаси, променяше гласа си и размахваше ръце около мен като весела пеперудка. По онова време явно само тя имаше време за мен. Сигурно се е взирала в моите тъжни умоляващи очички и е разбирала без някой да й каже, че ако не е тя, никой нямаше да обича такова нещастно и грозно същество като мен. От устата ми не излизаше нито едно от прекрасните неща, с които са надарени всички деца, за да печелят обичта на близките си, само езикът ми като ленив плужек едва мърдаше. Моята сестра се нагърби със задачата да ме обича от цялото си сърце.

Тя се занимаваше с мен всяка сутрин, щом къщата опустееше. След като татко тръгнеше за работа, Анна и братята ми — на училище, а мама с Лалита отиваха на пазар. Мама бе принудена да взима Лалита със себе си, защото в противен случай тя просто щеше да се срине на пода и да рони горчиви сълзи до завръщането й, а ако се налагаше да отиде по-далеч от пазара, тогава Лалита би била загубена. Така всяка сутрин аз се намирах седнал на шарена сянка до кухненския прозорец, където Мохини решеше и навиваше косата ми на къдрави масури и ми разказваше разни случки от живота на Кришна, синия бог.

— Когато бил малък и седял навън, майка му забелязала, че яде пясък от шепата си, понечила да изчисти пясъка, но когато отворила устата му, открила целия свят вътре в нея.

Седях на земята, тя бе вплела пръсти в косата ми и аз усещах топлия й дъх, завиждах на всяко много обичано палаво дете, което краде мътеница, на шега скрива дрехите на къпещи се момичета[12], убива грамадна кобра с голите си ръце и поддържа планината Говардхана, за да подслони стадо крави от ужасна буря, изпратена от ревнивия Индра[13]. Мечтаех и аз да гледам от прозореца на палата няколко гопи — хубави пастирки, заети да берат лотосови пъпки в зелено езеро, всяка от които тайно се моли да се омъжи за мен. Мечтаех си в края на краищата да се оженя за най-красивата от тях, която се наричаше Рата.

— Някой ден твоята Рата, мека като синапов цвят, ще дойде, а аз ще нарисувам на челото й точка от прах на сандалово дърво и кумкум — шегуваше се Мохини. Винаги в такива случаи правех отвратена гримаса както бе прието, но й вярвах от цялото си сърце.

Това са най-щастливите ми спомени. Какво друго да си спомня? Годините, които прекарах оставен на произвола на жестоки учители. През междучасията те защипваха тетрадките на гърба ми, така че цялото училище да научи колко съм глупав. Биеха ме през пръстите и изхвърляха написаното от мен през вратата като боклук. За тях изглежда степента на глупостта ми беше невъобразима. Наричаха ме с какви ли не обидни думи и ме наказваха да стоя в ъгъла на класната стая. На двора деца, които никога по-рано не бях срещал, щом ме видеха, викаха: „Каю балак, каю балак, дърво, дърво, тъп като дърво.“

Ох, как плачех за горките си уши, които нямаха капаци.

Бях така отчаян, че се подлагах на какви ли не унижения, за да си спечеля добра дума, за поздрав или разговор по време на междучасието. По собствено желание носех чантите на други деца, обикалях двора, вървейки заднишком, докато те жестоко ми се присмиваха, или лаех като куче. Но с времето научих, че приятелство не се печели по този начин, затова свикнах да седя самичък в края на двора, обърнал гръб на смеещите се деца, устремил малките си очички към улицата, а в това време мудно дъвчех закуската.

— Каю балак, каю балак — викаха палавите деца зад гърба ми.

Учителите продължаваха да ми се карат и да критикуват писането ми, но аз не можех да контролирам ръката си, която сякаш се вдървяваше. Сълзи се търкаляха изпод притворените ми клепачи, но студените им сърца не омекваха. Как можех да им обясня, че като отворех книга да чета, виждах мастиленосини рибки да плуват в белите води на страницата и затова не виждах ясно буквите? Как можех да смятам като хората, когато цифрите играеха и лудуваха като маймунки? А и как бих се осмелил да им кажа за вдървената си ръка?

Много години след като японците съсипаха живота ни и си заминаха, не преставах да се чудя дали не съм заспал върху постелка от лъскави листа в задния двор и не съм сънувал картина на Базоли с налепени крила на бръмбари, които блестяха като смарагди. Възможно ли е да е имало такъв славен, прекрасен период в моя живот?

Отидох да посетя професор Рао. Той ме посрещна на вратата почти оплешивял, двете му ръце бяха сплетени в жест, който показваше увехнал цвят на лотос. Беше слаб, извънредно слаб. Помнех го като прекрасен едър мъж със заразителен смях.

— Татко Рао — казах, несъзнателно връщайки се към детските спомени.

Той се усмихна тъжно. Пресегна се да докосне косата ми, намазана с масло и сресана назад.

— Къдриците ти — изхлипа той.

— Бяха много смешни. Мохини ми ги правеше… — гласът ми заглъхна.

Лицето му отпусна.

— Разбира се — съгласи се глухо и ме въведе в къщата. Навсякъде беше тихо, стори ми се по-тясно, усещаше се странна липса на живот. Дори не се чуваше звукът от сладникавите любовни песни, които се носеха откъм кухнята. Чух жена му да се движи в друга част на къщата, но стъпките й бяха тежки и тромави.

— Къде са кристалната пещера, друзите, черепът, картините? — попитах неочаквано.

Той вдигна дясната си ръка, после безпомощно я отпусна до тялото си.

— Японците… откраднаха всичко. Наложи се трима от тях да вдигнат кристалната пещера.

— Взеха и вашия каменен рак?

— Дори моя каменен рак, но знаеш ли, оставиха фалоса. Варварите не осъзнаха стойността му. — Той се приближи и погали извития плътен черен камък.

Нещо ми хрумна.

— Синът ви върна ли се? — попитах.

— Не — отвърна той така бързо, че разбрах — случила се е невъобразима трагедия. — Ще послушаме ли Тиагараджа? — предложи и веднага се обърна, за да не забележа болезнения израз на старческото му лице.

Още при първите акорди на струните на вената[14] професор Рао хвана главата си с ръце. Мълчаливо заплака, сълзите капеха върху бялата му риза, мокрият плат стана прозрачен и отдолу се видя старческата му тъмна кожа.

— Татко Рао — извиках разстроен от сълзите му.

— Ш-ш-т, слушай — прошепна задавено.

Нямаше нито мраморен кейк, нито сладък чай. Седях като вдървен на мястото си, докато прозвуча и последната нота на „Вхайрав раджа“, а професор Рао се бе успокоил до такава степен, че вдигна глава и ми се усмихна с треперещи устни. Когато се изправих, за да си тръгна той сложи ценния фалос в ръката ми.

— Няма да го взема.

— Скоро ще умра — каза той. — Никой няма да го обича повече от теб.

Тъжно отнесох черния камък вкъщи. Японците не бяха го пожелали. Не бяха оценили красотата му. Той беше отхвърлен предмет, също като мен. Отидох пред нашата къща и седнах върху сандъка, пълен с лъснати с любов нищо не струващи камъни, и се замислих за треперещите устни на професор Рао. Тогава се разплаках. Държах черния фалос в дясната си ръка, а с лявата покрих гладкия му заоблен връх. Затворих очи и тогава за пръв път сърцето ми прошепна искрено: „Обичам те, кристал“.

Известно време виждах само оранжевата завеса на клепачите ми с познатите зелени точки, докато най-неочаквано в ъгълчетата на очите ми се яви блясък, също като слънчева светлина върху повърхността на вода. То тава усетих как развълнуваното ми сърце пое дълбоко дъх и пропусна един такт. Неочаквано някой, който ме разбираше много добре, ме прегърна и започна да ме люлее. Усетих как се отпускам. Камъкът ме успокои и малко по малко разбрах, че не е трябвало да се родя човешко същество. Бих бил щастлив като камък. Щях да бъда доволен да съм огромна скала на планински връх или най-обикновен грозд кристали, които блестят на студената слънчева светлина. На връх Еверест.

Щях да съм кацнал високо над света, непоклатим и сигурен в стойността си, година след година щях да наблюдавам безцелните идвания и връщания на заблудената човешка раса. Върху гранитната си ръка щях да имам вечен часовник, дните и нощите щяха да минават, а заспалите стрелки на часовника ми нямаше да помръднат. Но аз не съм искрящ кристал, нито вкаменена скала, надвесена над урва. Прочитам го веднага по лицето на мама. Човешкият род няма да се възхищава на лицето ми и никой няма да хвърли живота си в краката ми само и само за да ме опознае или пък за да си почине малко на моя връх. Аз съм един тъпак с квадратно лице, изваяно от неподвижен гранит. Смехът и горестите на другите хора са извор на завист в самотното ми сърце.

Взирам се прилежно в циферблата на вечния си часовник, а хората се носят около мен с шеметна скорост. Когато вдигна очи, разбирам, че събирачът на душа е идвал и хора, които обичам, са изчезнали завинаги, нови малки човечета са избуяли като семена от земята. Когато ме погледнете, ще видите само един мъж, зает с черна работа — но внимавайте да не проявите съжаление към мен, защото също като земята аз ще просъществувам отвъд безцелните идвания и връщания на хората. Ще видите.

[1] Раги — индийска житна трева, която се отглежда в Азия заради зърното й. — Б.пр. ↑

[2] Сарасвати — според староиндийската митология наименование на река и нейната богиня. По-късно става богиня на красноречието и мъдростта, покровителства изкуството и науките. Навсякъде подчертават нейната красота и изящество. — Б.пр. ↑

[3] Лакшми — според индийската митология богиня на щастието, богатството и красотата. Смятали я за съпруга на бог Вишну. — Б.пр. ↑

[4] Шива — в индийската митология един от върховните богове, който заедно с Врахма и Вишну образували божествената триада, в която Шива участва главно като разрушител. Въплъщавал в себе си космическа енергия. Според преданието 10 000 враждебни на него аскети сътворили свиреп тигър и го хвърлили на Шива, но Шива му одрал кожата, по-късно му изпратили змия и антилопа. Шива надянал змията на врата си, а с лявата си ръка задържал антилопата. След това аскетите и всички богове признали, че Шива е по-силен от тях. — Б.пр. ↑

[5] Кришна — в индийската митология е известен като „червен“ или „тъмносин“. Предполага се, че тъмнотата му свидетелства за южноиндийския му произход. Смитат го за защитник, избавител. — Б.пр. ↑

[6] Кецал — птица от Централна Америка с блестяща златистозелена и алена перушина. — Б.пр. ↑

[7] Маска Но — маска върху цялото лице, използвана в японския театър Но. Най-ранните маски били създадени през периода Камакура (1192–1333). При промяна на положението на главата се получават различни изрази, които зрителите възприемат погрешно като живи поради движението на лицевите мускули. Формата на маската преувеличава някои черти, особено дълбочината и очертанията на устата, тя дава възможност за променливост на изражението и за много хоризонтални и вертикални мимики. — Б.пр. ↑

[8] Доути — парче плат, което индусите носят около бедрата. — Б.пр. ↑

[9] Мелеагър — победител на калидонския свиреп глиган, изпратен от богинята на лова Артемида, защото баща му оставил само нейните олтари без подобаващи благодарствени жертви. — Б.пр. ↑

[10] Антименес (530–510 г. пр. Христа) — гръцки декоратор на вази. Един от най-плодотворните художници, рисували с черно. До наше време са оцелели повече от 140 негови вази. — Б.пр. ↑

[11] Сидхи — от староиндийската дума siddha, която означава съвършен. В индуистката митология полубожествени същества, които обитават въздушното пространство и се отличават с чистота и святост. — Б.пр. ↑

[12] Според индийската митология в детството си бог Кришна открадва мътеница от Яшода, скрива дрехите на къпещи се пастирки, убива демони и издига над главата си планината Говардхана, за да скрие пастири и стадата им от дъжд. Това са любими теми в индийската поезия като една от най-популярните е любовта на пастирките към малкия Кришна и особено на най-хубавата от тях Рата. — Б.пр. ↑

[13] Индра — в староиндийската митология бог на гръмотевиците и мълниите. — Б.пр. ↑

[14] Вени — древен индуски музикален инструмент с четири или пет струни. — Б.пр. ↑

Севенези

Едва когато открих скритата любов, която изпитваше Раджа — най-големият син на змиеукротителя, към сестра ми, осъзнах колко е красива. Беше 1944-та, а аз бях на единайсет години. Тичах към къщи толкова бързо, че вятърът свиреше в ушите ми, а пешовете на бялата ми риза се вееха лудо от вятъра. Профучах край татко, който дремеше с полуотворена уста на верандата, и стигнах до кухнята. Мохини вдигна очи от купа с тесто за палачинки от тъмно брашно и ми се усмихна. Забелязах какви искрици, подобни на пръскащи се звезди, пускат очите й. Действително Мохини беше забележително същество. За мен беше откритие да осъзная, че тя не беше просто момичето, което подреждаше в чинията ми спретнати купчинки от къри около възвишение от ориз, или тази, чието значително по-нежно докосване (другото, разбира се, беше на силните загрубели ръце на мама), извършваше омразния седмичен обред с маслена баня на косата ми.

Взрях се в зелените и кафяви точици в прекрасните и очи и усетих как по тялото ми се разлива топлина, когато си помислих колко добре съвпадаше този напълно неочакван романтичен обрат с моите планове. Всъщност си спомням, че допрях длани една до друга, отправих молитва към бога и му благодарих за това, че е създал сестра ми толкова красива, та да привлече вниманието на Раджа, защото откакто се помнех, за мен Раджа беше като идол и копнеех да се сприятелим.

За другите неговото намусено лице и мяркащата му се тук-таме фигура напомняха за необяснимите звуци и викове, които се чуваха посред нощ откъм къщата на змиеукротителя. Носеха се приказки за зли сили и черна магия. Дори си шепнеха за духове, които се завръщали от отвъдното. Хората се бояха от него и от баща му, но мен не ме беше страх. От деня, в който открих, че хилещият се череп в тяхната къща бил негов, ме обзе манията да науча повече. От години играех с по-малкия му брат Рамеш, но в същото време гледах с копнеж недостъпната висока фигура на Раджа. Всичко, свързано с него, предизвикваше силното ми любопитство, бе обвито в тайнственост. Привличаха ме силните му мишци с цвета на глината, мръсните му дрехи, немитите му, сякаш излята от бронз къдрици и онази особена, но не неприятна миризма на диво животно, която тялото му излъчваше на талази. Разбира се, историята за него как като малко момче с къдрава коса дъвчел стъкло на пазара и устата му се напълнила с кръв, която мама още не беше забравила, го издигаше до невъобразима висота в моите очи.

Наблюдавах го отдалеч с истинско страхопочитание, докато той бъркаше в пчелните кошери зад тяхната къща. Не обичам пчели и никога няма да забравя деня, когато съседското момче А Коу хвърли камък върху един кошер, целият рояк изхвърча като тъмен гневен облак и се чу рев като от водопад. Дори японските войници с техните дълги пушки не смееха да си вземат сами мед, а чакаха пред вратата с празни буркани, да го получат безплатно. Раджа обаче без никакво колебание и страх пъхаше ръка дълбоко в бръмчащия кошер и внимателно изваждаше пита скъпоценен мед. Понякога пчелите го жилеха, но, невъзмутим, той нехайно махаше черните им жила от подутото си лице. Веднъж дори цял рояк бе накацал върху лицето му като противна брада в черно и жълто.

Наблюдавах всичките му подвизи с възхищение.

Преди Раджа да влезе в живота ми, денем бях скаут, вечер — крадец на плодове, а понякога в края на седмицата се включвах в кварталната банда, въоръжена с вериги. Братът на Раджа, Рамеш, А Коу и аз участвахме в момчешка банда, тичахме като луди из овощните градини на хората и участвахме в яростни боеве с вражески банди. Сега, като си помисля, ми се струва невероятно, че наистина сме се били, въоръжени с велосипедни вериги, пръчки и камъни. Събирахме се в края на стария пазар и се нахвърляхме върху врага с неистови викове, мятахме камъни и размахвахме велосипедните вериги. Доста кръв се проливаше, преди китайските стопанки с грозни прически и прекалено широки за тях панталони да се втурнат от домовете си и да размахат метли, като същевременно ни ругаят. Удряха ни по главите, понякога успяваха да дръпнат ухото на някой от нас, твърде много вживял се в борбата. Да ти издърпат ухото, беше много по-лошо, отколкото да получиш сто удара по главата с нечия чужда велосипедна верига. Върхът на обидата беше, когато се навеждаха съвсем близко до ухото ти и ругаеха с високите си груби и простовати гласове: „Дяволи, нехранимайковци такива. Ще видите, като кажа на майките ви“. На останалите от нас не оставаше друго, освен моментално да престанем да се мръщим и да хвърляме заплашителни погледи, и колкото се може по-бързо да се пръснем във всички посоки. Тези битки бяха много забавни, макар да се случваха рядко.

Повечето пъти се задоволявахме просто да се промъкнем в нечий бостан и да откъснем най-голямата зряла диня. Отмъквахме едрия тъмнозелен плод на сигурно място и ядяхме червеното му месо като прасета, докато не можехме да мръднем от мястото си. После лягахме на земята с разперени ръце и крака като изхвърлени на брега морски звезди и пъшкахме към синьото небе. Веднъж, като крадяхме дини от някакъв бостан, един полугол мъж изскочи от мръсна изоставена барака. Размаха гневно юмрук към нас и извика:

— Ей, лакоми прасета. Върнете се тук. — Едно момче от групата изпищя от ужас, осъзнавайки, че бяхме нападнали бостана на чичо му. Чичо му ни гони дълго с китайски ругатни и псувни.

Понякога се промъквахме в овощни градини, катерехме се по дърветата и се настанявахме сред клоните, ядяхме сладко манго и рамбутан, докато направо ни призлееше. Не след дълго един от собствениците на овощни градини си купи голямо черно куче. Трябва да кажа, че това животно имаше страховит лай, но ние обсипахме мекия му нос с дъжд от неузрели плодове и то избяга, с опашка, подвита между краката, а червеният му език се вееше зад главата му като края на женски шал. След този случай то повече не се появи. Само когато чухме, че някой е отровил нещастното животно, ни светна, че и други вършеха същото като нас.

Поне веднъж седмично се криехме зад голямата стара китайска пекарна в центъра на града с надеждата да откраднем сладки симиди с плънка от кокосови стърготини, киснати в меласа. Докато шофьорите отиваха да вземат поредната тава с готови симиди за кафенетата в града, ние грабехме от вече натоварените коли. Още топли, пъхахме чудесните кифлички в устата си. Докато правехме тези смели грабежи, установихме защо ресторантчето до пекарната предлагаше най-евтиния ориз с пилешко в цял Куантан. Там можеше да се нахраниш до насита само срещу двайсет цента. Денем и нощем беше пълно с хора, насядали около кръгли маси, които направо се тъпчеха. Скрити зад кофите за боклук, ние видяхме много клетки с болни или умрели пилета, които пристигаха от различни ферми извън града. Болнави пилета с полузатворени очи, недохранени, с проскубана перушина се клатеха и залитаха като пияни над трупове на събратята си. Младо китайче със заешка устна им отрязваше главите и след това ги топеше в казан с вряща вода, оскубваше ги и после ги хвърляше в четвъртита тенекия. От време на време намусен готвач по мръсни къси панталони и бяла фланелка излизаше от кухнята, ругаейки. Запалваше цигара, после грабваше няколко оскубани пилета за прерязаните вратове и се връщаше обратно в миниатюрната си кухня. Откъм ресторанта се чуваше силен смях, хората си поръчваха пак вкусен ориз с пиле.

Друг път се мотаехме из задните улички, за да заварим в действие някоя от евтините изрисувани проститутки. Повечето от тях бяха грозни и надупени. Стояха на пъстри групички на улицата с широко отворени алчни очи, неестествено присвили устни. Облягаха се на мръсните стени на къщите, непрекъснато пушеха цигари и ако забележеха, че ги гледаме, с неочаквана злоба ни замеряха с камъни, сякаш ни бяха хванали, че тайно ги наблюдаваме през прозореца.

Сексът ни беше много интересен, но само веднъж Рамеш и аз успяхме да присъстваме на самия акт. Устните на проститутката бяха силно начервени, а косата й — гарвановочерна. Беше късно вечерта, момичето беше много младо. Ние клекнахме зад миризливите зелени контейнери за боклук, откъдето преливаха гниещи остатъци, и гледахме с облещени очи мъжа и момичето. Той като че ли се пазареше с нея и дори се направи, че си тръгва, но тя се усмихна, протегна много бялата си ръка и го изгледа премрежено. Мъжът бръкна за пари в джобчето на ризата си и ги сложи в протегнатата й длан. Неочаквано бързо се оказа, че са по средата на самия акт. Всичко беше много долно и съвсем не така интересно, както си го представях. Мъжът се разкопча и приклекна така, че свалените му панталони се свлякоха в краката му. Грубите му ръце сграбчиха меката й бяла плът за бедрата. Него не го интересуваше, че сбръчканият му хилав задник стърчеше така, че целият свят да го види, той зарови лице в лявото й рамо и започна енергично да се движи. Всеки път, когато влизаше в нея, тя надаваше вик на екстаз: „Ау, ау, ау!“ На напудреното й начервено лице очите й със стъклен блясък бяха обърнати нагоре. Гледаха някъде далеч от смърдящия канал и ръждивите бурени, които водеха всекидневна борба за живот в процепите близо до водата. Гледаха далеч от изпочупените каменни стъпала, от ронещата се мазилка по стените, от здраво затворените прозорци, които презрително й подхвърляха, че е уличница, и дори далеч от покритите с мъх плочи на покрива, над които се надвисваше къс оргазмено вечерно небе. На лицето й не се четеше нито наслада, нито отегчение, никакво чувство. Виждаше се само червена уста, която викаше: „Ау, ау, ау!“.

В късите ми панталонки едно малко змийче хвърли кожата си и стана твърдо и дебело. Щом пъшкащият мъж свърши, той вдигна сивите панталони иззад коленете си, с изненадваща бързина натъпка ризата си в тях и изчезна в обратна посока. Момичето извади от чантата си смачкана мръсна кърпичка и се избърса набързо. Имаше сръчни движения. Не носеше бельо. Интимната и част беше бяла, плоска, триъгълна и покрита с къдрави черни косми. Тя приглади късата си европейска пола, отхвърли черната коса зад раменете си и, залитайки, тръгна с много високите си токове. Чувахме как тракат и силно ечат в празната уличка, докато я погълна една анонимна задна врата.

Сигурен съм, че първият ми контакт със секса оказа дълбоко влияние върху мен. Той вдъхна объркан аромат на представата ми за него. Празният безчувствен израз и червените устни блещукат пред очите ми като мираж в пустиня. Аз пълзя на четири крака към тях, но се оказвам не на тази улица, на която трябва, в погрешна хотелска стая, с неподходяща проститутка. Признавам, че отегчението на проститутката ме привлича и ми действа възбуждащо. Като награда смятам опитите си да вдъхна живот на каменното лице. Правя го от години. Дори след като прозрях истината за уморените им души, аз продължавах да живея с представата за червените устни, създадена преди години на онази уличка, плащах двойно, ако покажат, че изпитват някаква наслада, и не ми задават въпроса: „Колко още?“. Те, тази нескончаема армия от къси полички и гладки бедра, които не изпускаха и секунда, за да пуснат в действие наистина възхитителния си репертоар от убедителни охкания, дълбоки гърлени стенания, подобия на предсмъртни писъци. Да, пропилях живота си в публични домове, в търсене на момичето от малката уличка — но не е ли странно, че и след толкова години виждам образа й така ясно? Остриетата на токчетата й са забити дълбоко в корите на гниещи плодове папая, рояк уплашени плодни мухи се лепят по глезените й, а коленете й леко се изкривяват. „Ау, ау, ау?“ — надава тя вик още веднъж и обръща очи нагоре, където те се срещат с вечерното небе. Но в моята фантазия тя гледа право в очите ми и стене от върховна наслада.

През седмица Рамеш и аз обличахме бежовите си скаутски униформи със съответния шал и отивахме в училище. Там ни учеха да бъдем послушни, да помагаме, обясняваха ни колко важно е да бъдем искрени и да имаме добро и почтено поведение. След това ни издаваха правоъгълни сини работни карти, на лицевата им страна бе напечатана емблемата на училището. Разделяха ни на групи по двама и ни пращаха в различни богати квартали на града. Викахме пред портите на къщите, чукахме по вратите им и с широки усмивки изричахме хорово: „Леличко, имаш ли някаква работа за нас?“. Неизменно имаха. Миехме коли, чистехме гаражи, косяхме морави, подрязвахме жив плет, чистехме канали, събирахме боклук на купчини и го изгаряхме. След това представяхме картичките си, те ги разписваха и ни плащаха по петдесет цента или по един рингит. Беше прието в края на деня да предадем парите на главния учител, обаче Рамеш и аз се бяхме сдобили с по две картички, така че предавахме по един рингит, а другият оставаше за нас.

По онова време продаваха цигари на бройка. Продавачът ни оглеждаше от горе до долу, но в крайна сметка решаваше, че възрастта ни не го засяга. След като му се даваха пари, той запазваше мнението си за себе си и започваше да смята на сметалото. В началото се криехме в някое сечище в гората зад къщата на Рамеш, издухвахме стотици кръгчета дим във влажния въздух, чувахме как някое малко глиганче се удря, докато стадото профучаваше през храстите, но по-късно събрахме смелост и отивахме в града. Късно вечер седяхме един до друг отстрани на улицата близо до киното и клатехме краката си над огромния отводнителен канал за мусонния период, който прорязваше града, пушехме и наблюдавахме минаващите момичета. Когато мусонът духнеше и в продължение на дни валеше проливен дъжд, във водата изплуваха най-необикновени неща. Мъртъв бивол се люлееше вкочанен, голяма змия се бореше с водата като луда, но течението я отнесе, появи се смачкан плетен люлеещ се стол, яростно пляскащи с крака плъхове, бутилки, изпражнения, а един ден кукла, която стана любимата на Лалита. Декемврийските дъждове още не бяха дошли, така че, когато в бавно течащата вода изплува куклата с кръглите си неподвижни очи, аз я извадих и я отнесох вкъщи. Лицето на Лалита светна, тя просто не можеше да повярва на очите си и най-накрая разтвори ръце широко.

Трябва да кажа, че пушенето край отводнителния канал носеше много повече опасности, отколкото сбирките ни в гората. Мама имаше шпиони навсякъде. Можеше да се предположи, че всяка жена, облечена със сари, сигурно щеше да предаде случката много украсена. Видях какво стана след една лудория на Джейан. Бедното дете. Докато се прибере у дома мама вече кипеше. Лошото бе, че той почти не правеше бели. Ако кажа много рядко, това би дало представа за честотата на неговите пакости, но малкият нямаше късмет и винаги го залавяха.

Понякога се преструвахме на болни, не отивахме на училище, а вместо това на кино. Веднъж както стояхме на опашка, за да видим нов, непозволен за нас филм, се изненадахме, когато забелязахме, че нашият директор се крие зад един стълб и с изпъкналите си очи се оглежда подозрително. Беше до такава степен изискан човек, че си представях как му прилошава от секретите на собственото му тяло. Може би трябваше да избягаме, да се скрием или да направим нещо друго, но зърнахме в потните му пръсти светлозелен билет за дневната прожекция на „Вижочанам“ (Порокът пиянство). Явно не беше дошъл, за да ни се кара. Притеснен, както беше облечен с твърда, колосана бяла риза и старомодни черни панталони, сигурно сърцето му е примирало от неудобство. Пълният с ужас, но и забавен момент беше, когато погледите ни се срещнаха. Той застина, от уплаха един мускул отстрани на лицето му се сви в нервен тик и мустаците му започнаха да играят. Стиснал билета, той бързо офейка в затъмнената зала. Няколко дни се чудех дали ще съобщи на мама, но явно срамът бе победил благоговението му към правилника.

Обаче през някои дни нищо не бе в състояние да прогони вятъра на скуката, който вееше апатично в нашето малко градче, имахме усещането, че нищо не се случва. Често отивахме на реката в другия край на града да гледаме как голи мъже ловят алигатори и костенурки, но и това не ни беше достатъчно. Понякога ни обхващаше кръвожадно настроение и използвахме прашките, за да ловим гущери. Най-добрият стрелец с прашка сред нас беше Исмаил — най-малкият син на Мина. Желанието му да убива бледосиви гущери беше пословично. Като добър мюсюлманин той се нагърби със задачата да убие толкова, колкото успее. Нали се отнасяше за потомците на гущера, издал скривалището на пророка Наби Мухамад на враговете му. Влечугото разкъсало паяжината, която верен паяк предвидливо бил изтъкал на входа на пещерата, за да скрие пророка, подслонил се в нея. След като свърши серийното избиване, Исмаил прекъсна, за да си запали цигара. Беше натрупал до себе си фантастична купчина от не по-малко от петнайсет гущера. Изпънат на сянка под дървото ангсана, взирайки се в откъслеците синьо небе през листата, аз тайно завиждах на купчината на Исмаил и се замислих как да увелича моята. Изобщо не ми минаваше през ума, че на хиляди километри оттук нацистките войници разсъждаваха по същия начин как да увеличат страховитите планини от мъртви евреи, изгладнели голи тела, станали само кожа и кости. През тези знойни следобеди лежахме на сянка и смятахме, че войната е невъобразимо далеч, но когато дойде, това стана така внезапно, че изобщо нямахме време да се подготвим.

Японците дебаркираха в Пенанг на 7 декември 1941 година.

След като бяхме гледали филми като „Произведено в Япония“, в който бомбите се пръскаха с едно пльок, ние се шегувахме, че войниците им ходят с присвити колене и е много чудно как стрелят точно, след като са такива кривогледи. Може би затова се изумихме, когато японците отведнъж установиха пълен контрол. Какви бяха тези азиатски джуджета, които успяха да накарат мощната британска флота да побегне в нощта? Пристигнаха и в Куантан. След дълбоките отсечени гласове, блестящи униформи и лъснати ботуши на белите първите японски войници изглеждаха противни и недодялани, облечени с дрехи, които не им бяха по мярка. Японският войник имаше жълто селско лице, носеше евтино платнено кепе с връхче и с висящи поли на тила, на колана на кръста му висяха шише и метално канче с ориз, солена риба и соеви зърна. Късите му крака бяха обути с брезентови ботуши с гумени подметки, чиито носове бяха разделени така, че палецът беше отделно от другите пръсти, и в тези умно измислени обувки бяха натъпкани крачолите на панталоните. Така подготвен за калния ужас в тропически условия, той стоеше изпънат като победител. В нашата глупава романтична младост признавахме пушката му с дълъг щик за негово единствено качество.

— Ама те приличат на вас — прошепнах смаян на А Коу, когато за пръв път видяхме група японци в града. Рамеш кимна в съгласие, но А Коу бе втренчил във войниците малките си очи, пълни с омраза. Колко прав беше той да изпитва ненавист, те унищожиха цялото му семейство. Наблюдавахме ги как маршируват по улицата, докато изчезнаха от очите ни. Жертвоготовни мъже в нескопосани униформи, които говореха с гърлени звуци и безсрамно разкопчаваха панталоните си на публично място, за да пуснат ручейчета жълта урина. Как тези мъже успяха да надвият британците? Хората, които живееха в по-хубави къщи, със слуги и шофьори, които се хранеха само с отбрана храна и с големи парчета червено месо. А децата им, естествено, твърде възвишени за местната образователна система, трябваше да бъдат отпращани обратно в родината, след като се бяха изпекли до кафяво на нашето слънце. Колко пъти съм стоял с наведена глава, смирено събирайки листа в задните им дворове, и в същото време тайничко слушах как привилегированите деца се смеят и говорят с техния особен, високомерен акцент.

— Ей, как ти е името? — питаха с любопитство. Клепките им бяха тъмни, а очите — по-сини от небето. Никога никой не се е съмнявал, че са деца на най-великия народ на планетата, народ с най-дългата история на своята империя. За колонизирания ум беше чест да служи на такава раса и направо ни беше невъзможно да си представим как една азиатска нация успя да им се наложи, особено като се има предвид, че мисленето на японските нашественици беше почти феодално. Нямаше нищо по-верноподаническо от желанието им на 15 февруари 1942 година да подарят Сингапур на своя император по случай рождения му ден. А Малайзия беше кошница, пълна със суров материал, която се случи на пътя им.

Изглежда, че войната свърши, преди да беше започнала, но това бе само началото на всекидневното смазване, мъчение и неописуема жестокост на японците, чиято окупация продължи през следващите три години и половина.

Върнахме се от Серембан в опустошен дом — с изключение на металното легло на родителите ми и на тежката пейка в кухнята къщата беше празна. Нищо не беше останало. Дори нямаше изтривалка, върху която да легне човек. Осмината прекарахме една неудобна нощ на голямото легло. Събудихме се призори и си спомням как с Лакшмнан и мама хукнахме още по тъмно към пазара, стиснали в ръце празни торби.

Не можахме да познаем пазара. Вместо военновременна картина, ние заварихме преливащо от стока тържище сякаш беше неделя. Местните жители, свикнали да се пазарят шумно за кученца, котки и птици, се надпреварваха да грабят бурканчета с конфитюри, мармалади и туршии. Стари китайки се биеха за консерви със сардини, консервирано мляно месо и картофи. Хората грабеха цвекло, пакети със захар, компоти от ябълки и круши, плодови сокове в кутии, лекарства и дрехи, плячкосани от изоставените британски домове и складове. Напълнихме торбите си догоре. Там, където заравяхме джинджифила, за да не повехне, разширихме дупката в земята и складирахме новите запаси.

Това беше преди първата вълна войници да пристигне с открити камиони. Японците заплашиха, че ще секат глави, както се полага за такова сериозно престъпление като грабеж. Беше грубо, но незабавно подейства. Няма как да не подейства наказателна мярка като набучени на колове глави. Обаче с новия декрет възникна проблем. Как да скриеш неща, които очевидно преди не са били твои, но с тях си препълнил къщата си? В продължение на седмица денем и нощем горяха грамадни огньове, запалени от чиста паника. Плячкаджиите на големите европейски домове трупаха хладилници, електрически вентилатори, тостери, лъскави пиана и цели комплекти мебели на голям куп пред къщите си с покриви от палмови листа, в които изобщо нямаше електричество, и драскаха клечката кибрит. Ние гледахме как столове, бюфети, маси, навити на руло персийски килими и дървени легла горят с ярки, издигащи се високо оранжеви пламъци, пръскайки наоколо хиляди искри. Мама реши, че всяко зло е за добро. Заедно с Лакшмнан двамата тръгнаха да обикалят околността, където живееха слугите от големите европейски домове, и от натрупаните, но още незапалени клади взимаха мебели, които тя избираше.

Нещата в нашата махала се промениха драстично с японската окупация. За една нощ момичета се превърнаха в момчета, а девойките изчезваха яко дим. Татко загуби работата си, Исмаил загуби баща си, а А Коу — брат си, който членуваше в Малайската комунистическа партия. Той отиде да живее със своите съмишленици в планините, в някакъв лагер, наречен „Плантейпгън Сикс“ близо до Сунгай Лембинг, където главните им усилия явно се изразяваха в скромни нападения из засада на японски патрули.

Японците не си губеха времето. Решиха да ни накарат да вървим пеша по километър и половина на ден според тяхната култура, техния морал и съвсем чуждия им начин на живот. Като че ли като стоим мирно и всеки ден преди утринната гимнастика пеем националния им химн или като насила ни принуждаваха да учим японски, можеха да вдъхнат любов към грозното им знаме (което веднага заменихме със зацапани дамски превръзки) или към далечния им император. Изумително е, като си помисли човек, че не разбираха защо се покланяхме ниско, щом видехме японска униформа на улицата — не го правехме от уважение, а от страх да не ни зашлевят през лицето. Всеки ден по пътя към училище минавахме покрай войник на пост, който ни гледаше строго, намръщеното му лице бе важно и високомерно. Явно, че би му доставило огромно удоволствие да накаже някого, който не се покланя достатъчно ниско пред символа на императора. Да живее императорът. От покривите на автобусите, където стоеше по един войник, хвърляха пропагандни листовки върху главите на хората по улиците.

Скрити зад контейнери за смет, вече не чувахме лекомисления брътвеж на проститутките, а смразяващия тропот на крака на задъхани хора, подгонени посред бял ден по задните улици в най-западналите части на града.

Няколко пъти, докато бяхме на училище, чувахме как самолетите им летят ниско и тогава пускаха сирените. Всички се хвърляхме на земята и оставахме в това положение, докато сирената изсвири отбой и отново пуснат тока. Веднъж видях как падна бомба и отхвърли една крава надалеч. Очите й гледаха със стъклен блясък, а големият й корем бе изтърбушен. Ние стиснахме носове и се приближихме, за да видим голямата рана, зейнала в разпореното й туловище. Мухи жужаха наоколо, Исмаил повърна, а останалите бяхме като зашеметени от гледката.

Някои моменти в живота ни оставят вечен спомен. Първият път, когато Раджа благоволи да ме заговори, бе един от тях. В ярката слънчева светлина над мен падна черна сянка. Когато вдигнах очи, го видях да ме гледа. Бях се проснал на земята и бършех ожулените си колене и длани. Тъй като слънцето се падаше зад гърба му, ми заприлича на някакъв войн от по-висша раса. От дългите му прави пръсти капеше жълта течност. Той коленичи до мен, намаза раните ми с магическата течност и щипещата болка изчезна. Сетне ме вдигна със силните си ръце.

— Значи ти си момчето, което живее в номер три.

Никога по-рано не бях го чувал да говори. Гласът му беше дълбок, но мек. Кимнах като упоен, не бях в състояние да говоря. Това момче плуваше безстрашно в реката в другия край на града, където мъжете ходеха на лов за големите алигатори, чиито челюсти бяха покрити с кремави зъби. През сухия период, когато реката ставаше кафява и калта изсъхваше по кожата му, той се прибираше вкъщи, нашарен с пепеляво жълти ивици почти като змийска кожа.

Той бавно ми се усмихна. Спомням си как тогава помислих, че е див, див като черните кобри, които опитомяваше и караше да танцуват. Когато човек срещнеше младежките му очи, те изглеждаха като хладни огледала, но ако се осмелеше да се взре дълбоко в тях, можеше да види древния огън, който пламтеше вътре. Мислех, че го гледам достатъчно отблизо. Смятах, че съм видял всичко, което можеше да се види. Още съжалявам, че не се взрях по-дълбоко. Това, което другите мислеха за силни разрушителни огньове, поддържани от тъмни сили, които не биваше да бъдат назовавани, аз взех за топло приятелско пламъче, което дружелюбно се накланяше към мен. Така, както водата желае да тече хоризонтално, аз исках да съм заобиколен от неговия опасен свят. Възбуждащ свят, в който да получиш втори шанс е блестяща илюзия, създадена от дългия черен враг сред тревата. Раджа беше черен магьосник и точно на него копнеех да подражавам.

Веднъж го попитах:

— Змиеукротител някога бил ли е хапан от собствените си змии?

— Да — отвърна той. — Когато е искал да го ухапят.

Обичах да седя и да гледам как Раджа се храни. Той ядеше като вълк, с приведени рамене, твърд подозрителен блясък святкаше в очите му, острите му зъби направо разкъсваха храната. Скоро след това, за голямо раздразнение на майка ми, аз също започнах да се храня така. Липсата на всякакво чувство за хумор винаги е била най-голямата й слабост. Щом се върнех от училище, се нахвърлях като вълк на яденето си и бързах да изляза от къщи. Раджа никога не беше ходил на училище, пък и не желаеше. Той беше напълно и дълбоко в душата си див. У него нямаше никаква мекота, освен непозволената и тайна любов към сестра ми. Това, че напълно му беше завъртяла главата, беше очевидно. Подобно на смъртоносните змии, които опитомяваше, той с часове пълзеше в тъмнината по корем, притаяваше се безшумно в храстите зад къщата ни с надеждата да я зърне, жадно копнееше за най-незначителните сведения за нея. С какво обичала да се храни, какво правела, какво казвала, кога спяла, какво я разсмивало, какъв бил любимият й цвят. В мъничката ми душа, която клюмаше за сън, се съдържаше цялата информация, за която той жадуваше. Всяка дума, която произнасях, Раджа поглъщаше смущаващо ненаситно. Колкото повече разказвах, толкова по-дълбоко пропадаше в кладенеца на любовта. Лицето му се размекваше пред очите ми като свещ от пчелен восък, каквито майка му правеше и палеше в тяхната къща. Лека усмивка се появяваше на дивото му лице, а правите му, сякаш изсечени от бронз вежди надвисваха над тъмните очи. Той не можеше нито да чете, нито да пише, обличаше се в парцали, но под твърдата черупка на тялото му кипеше опасно нагорещена до червено страст.

Тогава бях прекалено млад и изобщо нищо не разбирах от любов. За мен неговата страст не беше нищо повече от начин да се доближа до него. Не виждах какво лошо има да насърчавам чувство, което смятах за много голяма нежност към сестра ми. В цялата работа виждах само собственото си издигане. Мислех си, че съдбата ме е дарила с власт над него. Дълбоко в душата си сигурно съм знаел, че никаква женитба не би била възможна между Мохини на майка ми и моя герой в парцали, но ако все пак мога да кажа нещо в своя защита — как едно дете би могло да знае, че любовта може да бъде така опасна? Нямах представа, че можела да убива.

Раджа промени сивото всекидневие и убийствената скука на японската окупация. Промени до известна степен и моето детство. Седнали върху паднали дървета под покритото с мъх, извисяващо се високо дърво нийм[1], ние си разказвахме истории. Той се навеждаше напред и с голямо внимание ме изслушваше, а после на свой ред ми разказваше нещо. Историите, които живееха в къдрокосата му глава, бяха от най-изненадващо естество. Африкански истории. За стари мъже с къдрава коса, които отиват до вратата на колибата на магьосника и казват: „Дошъл съм да ям черна коза“. За стари жени, които пръскат пясък в отворените си очи, и за пилета, които поглъщат злите духове, обладали човека.

— Де’во’акфокпа. Меле бубу де тефеа н’у ох! Свали си обувките, защото оскверняваш свещеното място.

Захласвах се да го гледам в лицето, привличаше ме магическата сила на непознатия език. С часове седях бос и се взирах в блестящите му очи, слушах дълбокия му мек, криещ опасности глас. В неподвижния въздух на следобеда той властваше над страховити духове, които бяха така високи, че главите им чезнеха в облаците, друг ден се усмихваше благо и доверяваше, че пръчка, дадена от ходеща се жена и сложена в пръстен съд, може да се превърне в красиво бебе момиче. Понякога затварях очи и неговият глас рисуваше блестящи, черни като абанос тела, които тичат под изгарящото африканско слънце и лъщят тъмносини в сребристите сенки на дърветата на лунна светлина. Гледах прашните му боси крака, заровени в пясъка, и когато отново вдигнех очи нагоре, виждах много свирепи лица, които едновременно се потапяха в дървено корито и пиеха жадно мляко, порозовяло от биволска кръв. Червеникавокафявите му устни изиграваха цяло представление на масово обрязване и на странно посвещаване в по-нататъшни права, в него девственици на възраст за женене и хлади мъже танцуваха, въртяха се все по-бързо около оранжев огън, запален от магьосник, докато накрая излизаха от собствените си тела и се наблюдаваха отдалеч как се съвкупяват с който им падне, а сетне се отдават и на останалите.

Също както стар шкаф, в който крият чужди вещи, аз с голям интерес попивах стари истории за лъвове, превръщащи се в хора, за свещени змии, изпратени в сънищата на болните, за да ближат раните им и да ги лекуват, за говорещия череп Мусакаляла, но струва ми се, че любимата ми история беше тази за Чибинди и лъвовете. Почакай да помисля малко, за да мога още веднъж да усетя вкуса на онова време, вкус, който отдаваш съм забравил, но копнея да усетя отново.

Преди години на мястото на дървото нийм, което вече не съществува, построиха голям международен хотел с плувен басейн, ресторанти, а в подземието — нощен клуб с изключително красиви проститутки, подредени край бара в очакване на клиент. Но тогава Раджа беше Чибинди Великия ловец, чиято магическа песен бе способна да опитоми диви лъвове.

— Сииняама, Оому кули маяоонсо, Сииняама. Ти, който ядеш месо, в тази торба има само суха трева за теб, който ядеш месо.

Под дървото нийм бяхме заобиколени от ревящи лъвове, които се спираха и започваха да танцуват под съпровода на неговата магическа музика. Изправени на задните си крака, те се движеха напред-назад, размахваха опашки, извиваха и въртяха телата си, кимаха и клатеха глави. Грамадните котки мъркаха от удоволствие. Щяха да го разкъсат на парчета, ако не беше красивият му силен глас. Песента му се издигаше все по-високо, темпото се усилваше, големите котки извиваха и кършеха светлокафявите си тела.

Чибинди тактуваше с крак, докато пееше, протегнал ръце пред себе си, ту ги вдигаше нагоре, ту ги сваляше, сякаш подканяше лъвовете да танцуват по-бързо на задните си крака. След известно време хищниците забравиха апетита си за човешко месо.

Само като си помисля за Чибинди, у мен нахлуват много спомени. Тъжни спомени. Представям си и сега Раджа, застанал под дървото нийм, да тактува с босия си крак по сухата земя, да размахва живо ръце и вярвам, че ми е простил.

Един ден дълбоко се развълнувах, защото Раджа се съгласи да ме посвети в тайните на змиеукротителството. Тайните се предаваха от поколение на поколение, от баща на син. Мечтата ми бе на път да се сбъдне. Изведнъж почувствах как змии започнаха да се увиват около врата ми, също като на бог Шива. Научих, че отровата беше най-ценното, което човек желаеше, а страхът, най-ценното, на което змията разчиташе. Страхът е мирисът, който змията търси, когато вади и прибира езика си. Само когато подуши страх, тогава напада. Раджа сподели, че много отдавна е изкоренил страха от себе си, снабдил го е с остри зъби и изящни дълги нокти, вдъхнал е бързина в солидните му крайници и му е заповядал да стои наблизо и да чака.

— Тази нощ ще има пълнолуние — каза ми един следобед. — Пълнолунието възбужда змиите. Те излизат да танцуват. Ще дойдеш довечера и китайското гробище, нали? — Неговите млади, мъдри очи ме наблюдаваха, питаха, подлагаха на изпитание.

Първите няколко пъти поклатих глава със съжаление, колкото и да копнееше сърцето ми и да ми се искаше да го направя. Само веднъж да го направя, казвах си, и това би ми стигнало. Имаше много неща, на които да ме учи, толкова много да ми показва, но винаги пред очите ми изникваше призракът на мамината издължена сянка, която чакате в кухнята като полегнал, готов да скочи тигър, докато ранната утринна светлина не пропълзи бавно през отворените прозорци. Винаги ми е било чудно, че тя почти не спеше. Едва ли е спала повече от два-три часа на нощ. Обаче един следобед под дървото нийм аз само кимнах и отговорих:

— Добре, довечера в китайското гробище.

Оказа се неочаквано лесно да се измъкна през прозореца на стаята, да стъпя върху стратегически поставен бидон и безшумно да избягам. Раджа ме чакаше сред сенките край къщата на змиеукротителя. Притисна пръст до устните си.

За мен той беше свещен, а аз бях неговата тайна.

Остър мирис на лук се носеше от смуглото му тяло. Движеше се така, че даже шепотът на въздуха не се чуваше, защото беше гол до кръста. На лунната светлина кожата на Чибинди лъщеше като гледжосана червена глина. Около врата му на жълт канап висеше амулет с форма на рог. Той блестеше в нощта. Знаех, че амулетът бе предназначен за плюеща очиларка. Плюещата очиларка търси блясъка в окото на врага, за да насочи смъртоносната си отрова право към него и да го ослепи, държейки се на безопасно разстояние. Лъскавият амулет разсейва вниманието на кобрата и тя ще изплюе отровата си върху него.

В ръката си Раджа държеше чаталеста пръчка и чувал от зебло. Много се вълнувах. Усещах как кръвта пулсира във врата ми. Какви ли приключения ме очакваха?

— Съблечи ризата и панталоните си — прошепна той в ухото ми.

От една ръждива тенекиена кутия Раджа загреба миризлив мехлем, разнесе се ужасната смрад, която бях усетил по-рано. Той бързо намаза голите ми ръце и крака с това пюре, което приличаше на кисело мляко, и охлади голата ми кожа. Ръцете му бяха твърди и уверени. Спомням си как си помислих, че единствената мекота у него беше любовта му. Също като меката среда на варено сладко тесто.

— Змиите мразят тази миризма — обясни той, почувствах топлия му дъх върху кожата си.

Стоях кротко, докато той ме мажеше.

— На гробището най-лесно се ловят — каза ми той тихо.

Много змии изпълзяваха на гробището заради птиците и малките прасенца, които китайците оставяха по гробовете като дарове за предците си. Тъй като се смяташе, че предвещава зло да се яде нещо, оставено за мъртвите, дори пияниците и най-бедните не идваха да крадат от богатия избор от храни. Змиите пируваха, дебелееха и се множаха. Раджа ми говореше тихо и разпалено за красива кобра, която за малко не успял да улови предишния път. Била най-голямата, която някога бил виждал. Сигурно е била наистина забележителен екземпляр, защото очите му блеснаха разпалено. Набързо облякох отново дрехите си и се замислих за мама и за невероятно силната миризма, която сега се носеше от цялото ми тяло.

— Защо ти не намажеш тялото си с тази воняща гадория? — прошепнах, сбърчил нос от отвращение.

Той се засмя тихо и енергично стри в ръце някакви листа.

— Защото искам да дойдат при мен.

Минахме за по-напряко през задния им двор, през полето, през малка горичка, където бях прекарал много часове в упражняване да правя идеални кръгчета дим, и покрай една редица къщи с магазини на долния етаж. Гробището беше разположено на няколко заспали хълма. Още отдалеч при вида на затревените възвишения, които зеленееха бледо, изпъстрени с бели надгробни камъни на фона на нощното небе, усетих някакво предчувствие, но безмълвно следвах уверено крачещия сред избуялата трева Раджа.

Под пълната луна кръгли грейпфрути изглеждаха като призрачни кълбета сред надгробните паметници. Усещаше се силната миризма на свежите цветя върху гробовете, но наситеният с аромати въздух беше необичайно неподвижен. Нищо не помръдваше. По-късно съм си мислил, че малайско или християнско гробище може да е спокойно място през нощта, но китайското гробище беше нещо съвсем различно. Съвсем не беше място за покой, там духовете, все още измъчвани от глад към земните желания, чакат своите роднини да дойдат и да изгорят заради тях хартиени къщички заедно с мебелите, слугите и големите коли, паркирани отпред. Понякога изгарят дори изображенията на любима съпруга или на окичена със скъпоценности, облечена със скъпа роба любовница, която държи купища фалшиви пари. Тази вечер усещах навсякъде тези нетърпеливи, гладни духове, неспокойните им очи ме следваха с ревнив копнеж. Целият настръхнах и едно малко заспало паяче, наречено страх, внезапно се пробуди и започна да пълзи бавно в стомаха ми.

Дъсчици, надраскани с китайски йероглифи, и черно-бели снимки на покойниците се белееха неестествено на фона на тъмната зеленина. Малко момченце с воднисти очи ме изгледа тъжно, докато минавахме край гроба му. Млада жена с тънки жестоки устни се усмихна подканващо, а един ужасно стар човек като че ли ми крещеше беззвучно да го оставя да спи на спокойствие. Където и да погледнех, сериозни лица се взираха мрачно в мен. Стъпвахме тихо в застиналия съскащ въздух. Погледнах Раджа.

Раменете му бяха изпънати от напрежение, а очите му светеха будни и блестящи. Опипваше земята пред себе си с чаталестата пръчка и шепнеше на храстите. Веднъж или два пъти ми посочи сред тревата плъзгащо се тяло или изчезваща опашка. Боже мой, тук беше пълно със змии. Близо до много голямо дърво той внезапно спря.

— Тук е — промълви.

Изпълнен със страх, проследих погледа му. Истинско чудовище във вид на кобра се беше навило около изпъкналите корени на голямо дърво. Дебелото й тяло блестеше в сребристата нощ като лъснат, много скъп колан. Широката лента изсъска и бавно се разви.

— Мога и сега да я уловя, но преди това искам да ти покажа нещо. — Раджа бавно се свлече на колене. Зад него аз преглътнах и страхливо отстъпих назад, готов да побягна.

Змията ни усети. Тя бавно започна да плъзга лъскавото си тяло назад, люспи до люспи се допираха безшумно и точно, мускулите под кожата й бяха здрави и твърди. Изведнъж сред движещите се черни люспи видях студените й очи, които ни наблюдаваха. Подтикът да избягам беше така силен, че трябваше да стисна зъби и да свия ръката си в юмрук, за да се спра и да не се изложа.

От джоба на панталона си Раджа извади малко мускалче. Много бавно втри съдържанието му в ръцете си. Миризмата беше сладка и ароматна. После започна да пее бавна песен. Кобрата рязко се дръпна, сякаш едва сега бе усетила смъртната опасност.

Аз застинах.

Пред мен хубавите здрави ръце на Раджа блестяха. Всеки атом от съществото му бе застинал. Той се вслушваше. Цялото му тяло, дори кожата му стана нещо като продължение на ухото му. Като че ли мъртвешка тишина се разпростря над гробището. След малко останахме само Раджа, змията и аз, единствено устата на Раджа се движеше. Кобрата разтвори качулката си, вдигна глава високо във въздуха и застина в това положение, човек би я взел за чудно хубава дървена скулптура. В сенките на дървото очите й силно лъщяха. Зловеща и бдяща, тя прикова немигащите си очи в Раджа. Раджа престана да пее и се изправи извънредно бавно. Тръгна към кобрата и протегна ръка. Помислих си, че напълно е превъртял, но за моя изненада кобрата извади разцепения си език, потърка глава като сънливо коте и бавно уви плътното си тяло около ръката на Раджа. Плъзгаше се нагоре по протегнатата ръка в чувствен танц, докато стигна до равнището на лицето му. Двамата втренчиха очи един в друг. Раджа се бе превърнал в дървена статуя. Минаха секунди, може би минути. Нито един негов мускул не помръдваше. Времето спря да тече. Светът престана да се върти, така че Раджа можеше да вземе скъпоценната си змия. Много години минаха след тази нощ, но тя си остава най-изумителната, която съм преживявал. В тази нощ той прояви истинско майсторство.

Като тъмна искра Раджа направи мълниеносно движение, втрещената кобра се олюля назад и отвори тъмната си червена уста, но той вече я беше хванал отстрани за главата и в ръката му тя застина неподвижна. Видях лъскавите й зъби и безцветната течност, която кадеше от тях. Най-неочаквано измаменото същество започна да се гърчи яростно. Раджа държеше главата и високо над своята като трофей, като отдавна заслужена награда. Плътното й туловище се изви и удари безрезултатно слабото му високо тяло. След това съпротивляващата се змия се озова с торбата, където веднага се успокои.

— Ще задържа тази кобра за себе си. Прекалено дълга е, за да се събере в кошница, и твърде тежка, за да я носим на пазара — каза Раджа изключително доволен. В гласа му звучеше оправдан триумф. Колко му завиждах тази вечер.

— Хайде, ела, трябва да се прибереш в леглото.

Крачехме бързо през джунглата. След като дърветата останаха зад нас, той се обърна към мен.

— Ще й разкажеш ли? Ще й кажеш ли, че съм опитомил царя на всички змии? — попита, в гласа му трептеше сдържана гордост.

— Да — излъгах, макар в същото време да знаех, че никога нямаше да разкажа на когото и да било от семейството ми за това приключение. Веднага щяха да ме превърнат в затворник вкъщи. Щяха да ме държат по цял ден в кухнята да беля картофи и да режа лук.

Да, но вече бях омагьосан. За мен беше минало времето на онези следобеди под дървото нийм, когато слушах историите за малки деца. Адреналинът, който кипеше в тялото ми, докато наблюдавах как Раджа и чудовището се взират един в друг на лунната светлина, действа пристрастяващо. Исках да изпитам още нещо, също така вълнуващо. Разбира се, братът на Мохини заслужаваше нещо повече. Бях готов да се моля, да лаская, да подкупвам.

— Покажи ми още нещо — умолявах го. Не пестях усилията си. — Скоро японците ще си отидат и Мохини ще може да посети храма. Тогава ще ти уредя случайна среща — обещах лъжливо и видях как черните му очи светнаха като горящи въглени. — Баща ми слуша Би Би Си и казва, че германците вече са капитулирали. Японците скоро ще си тръгнат. Почти са загубили войната.

Той ме изгледа замислено, нещо проблесна в безизразното му лице, за миг ми се стори, че прозря лъжите ми и не ме смята за истински приятел, после ме изгледа с празен поглед.

— Добре — отстъпи. — Ще ти покажа и други неща.

Заведе ме в полуразрушената изоставена къща от другата страна на горичката. Прогнилата врата зейна широко, щом я докосна. Вътре беше тъмно и хладно, но тихо, съвсем тихо. Човек оставаше с впечатлението, че джунглата настъпва, бавно пълзи към къщата. Корени с пясъчен цвят бяха избуяли през пролуките в циментовия под, а от пукнатините на стените се показваха бурени. В покрива зееха големи дупки, от разрушените ъгли на тавана бледорозови корени се спускаха спираловидно надолу, а в средата на помещението една-единствена крушка съвсем призрачно висеше на дървените греди. Потреперих целият. Бях доволен, че Раджа е заедно с мен.

Седнахме по турски върху напукания под сред големите коренища. От платнена торбичка, вързана около кръста му, той извади малка бутилка. Дръпна тапата. Веднага се разнесе остра миризма. Аз набръчках нос от отвращение, но той ме увери, че било само сок от корени и кора на дърво и една глътка от него щяла да ми разкрие различен свят. Започна да строи неравна пирамида от трески и трева върху циментовия под на изоставената къща. Когато запали малък жълт огън от сухите клечки, той се обърна към мен и ми подаде бутилката. Лицето му беше безизразно. Бях сигурен, че по този начин ме изпитваше, и ако проявях някакво колебание, съмненията и страхът ми щяха да си проличат. Поех бутилката от ръката му и отпих голяма глътка. В устата си усетих кафявата течност гъста и мазна. Тръпки ме побиха.

— Гледай в огъня — нареди ми той. — Гледай в огъня, докато започне да ти говори.

— Добре. — Взирах се в пламъците, докато очите ми пламнаха. Огънят не ми говореше нищо. — Колко още? — попитах, сълзи замъглиха очите ми.

— Гледай в огъня — повтори той съвсем близо до ухото ми. Усетих особения му животински мирис, мирис на нещо, чийто живот е неразделен от дивата природа.

Усетих, че се замайвам, докато се виждах в танцуващите езици в жълто и оранжево, и всеки път, когато поисках да отместя очи, чувах твърдия му глас:

— Гледай в огъня.

Чак когато дъната на очите ми започнаха да горят, огънят посиня. Контурите му бяха зелени, а средата — тюркоазна, като униформите на момичетата в основното училище.

— Огънят стана син и зелен — обявих. Стори ми се, че гласът ми иде много отдалеч и съвсем не приличаше на моя, в устата чувствах езика си надебелял и трудно подвижен. Бързо примигнах няколко пъти. Огънят гореше яркосин.

— Сега ме погледни — нареди ми Раджа. Гласът му звучеше като шепот или съскане. Главата ми се отпусна настрани и сведох натежали очи към ръцете си. С нещо подобно на незаинтересовано учудване забелязах, че кожата на ръцете ми е станала прозрачна. В действителност виждах как кръвта тече на тласъци в жилите ми. Взрях се в ръцете си изумен и тогава зърнах пода. Той мърдаше.

— Ей — казах с надебелял език и се обърнах да погледна Раджа.

— Страхотно, нали? — ухили се той.

Кимнах и също се захилих. Тогава бях единайсетгодишен, но висок като хвърчило, което се държи на невидими корени. Чак тогава видях, че Раджа се променя. Втренчих очи в лицето му.

— Какво става? Как ти изглеждам? — попита нетърпеливо Раджа. Очите му ми се сториха трескави от пламъците. Приличаше на диво животно.

Примигнах и поклатих глава, не бях сигурен какво виждам. Обърнах се към огъня. Той отново гореше жълт, но изпитах огромно желание да се пресегна и да го докосна, да го задържа в ръката си и да вляза в него. Само да беше по-голям, помислих си, щях да стъпя в него. Тази мисъл ме изплаши и много бавно отново се извърнах към Раджа. Нужно ми беше известно време, докато фокусирам погледа си. В главата ми изникваха мисли и думи, изскочили кой знае откъде. Те бяха мои, но все пак не можах да ги изрека.

— Може ли да пипна огъня? — изненадах дори себе си с този въпрос.

— Престани да гледаш огъня. Кажи ми на какво ти приличам — настоя Раджа. — Приличам ли на змия? — попита. Дали долових надежда в гласа му? Смутих се. Щях ли да получа някакви точки, ако потвърдя? Лекичко поклатих глава, тя се завъртя на шията ми като балон, пълен с вода. Цялото ми тяло бе пронизано от особени възприятия. Не ми беше неприятно усещането как кръвта ми пулсираше под кожата. Когато стиснах очи, като че ли всички цветове лумнаха под затворените ми клепачи. Появиха се красивите багри на дъгата и след това се сляха в безбройни форми.

Усмихнат, отворих очи, Раджа стоеше изправен до мен. Очите му блестяха свирепо, зъбите му изглеждаха дълги и жестоки. Имаше нещо диво и непознато в това лице. Известно време само се взирах изумен в променения му образ, след това веднага затворих очи. Вълнението отмина, но ме обхвана дълбоко предчувствие. Водата се плискаше в стените на балона. Имах нужда да помисля, но главата ми натежа от водата, която бълбукаше вътре. Раджа се превръщаше в страшно същество. Той не беше Чибинди — танцуващият укротител на лъвове, а зло и грозно създание, което не можах да позная. Никога не бях го предполагал. Бедната сладка Мохини.

— Как ти изглеждам? — попита той отново. Гласът му също се бе променил. Звучеше както по-рано на гробището. Бях чул този звук сред чворестите корени на едно голямо дърво сред тишината на белите надгробни камъни. Много тихо съскане.

— Не, не приличаш на змия — отрекох с надебелял и трудноподвижен език, като сливах думите. Бях прекалено изплашен, за да го погледна в очите. — Искам да се прибера вкъщи. — Сърцето ми биеше силно в гърдите.

— Не, още не. Действието на течността ще премине скоро и тогава ще можеш да се прибереш.

Разтреперих се от страх. И двамата мълчахме. Не смеех да пророня и дума. Усещах, че той диша до мен, но не вдигах очи от движещия се под. Сякаш циментът беше лек памучен плат, а под него се движеха милиони мравки, които се множаха и множаха. Чувствах топлината, която идваше от Раджа, но не се осмелих да обърна глава и да видя какво животно седеше до мен. Какъвто и наркотик да бях поел, той беше много силен. Какво пътешествие само! Никаква друга реалност не съществуваше, освен онова, което усещах и виждах в този момент. Бил съм твърде млад, за да осъзная, че имам халюцинации. Взирах се ужасен в пода. Като че ли мина цяла вечност, без да мърдам, сърцето ми биеше лудо като африкански там-там в очакване опасното същество всеки момент да се хвърли върху мен.

Най-накрая Раджа наруши тишината:

— Хайде да вървим. — Изрече го с равен глас. Сякаш беше разочарован. — Ела.

Взрях се в лицето му, в плоските мъртви очи на леко триъгълното му лице и се дръпнах от страх. Вярно, той наистина приличаше на змия. Беше се превърнал в змия. Течността, която бяхме пили, го бе превърнала в змия. Опипах лицето си, за да проверя дали аз също не съм станал змия. Под пръстите ми лицето ми мърдаше и извиках ужасен. Във вцепенената ми уста зъбите ми затракаха. Аз също се превръщах в змия. Налудничави мисли бликнаха в съзнанието ми. Той ме беше довел тук, за да ме превърне в змия, за да ме държи в кошница и да ме кара да танцувам на тъпата му мелодия. Изридах бавно и безпомощно. Излезе дълъг и провлачен звук.

Когато лицето му съвсем се приближи до мен, аз стиснах очи и започнах да се моля на Ганеша. Тогава чух гласа на Раджа в ухото си.

— Магията е прекалено силна за теб. Не се тревожи, още няколко минути и всичко ще се оправи. Ела, ще вървим заедно. Стъмва се.

Отворих очи изненадан. Той не ме нарани. Наблюдавах като в мъгла как изгасва огъня и идва да ми помогне. Тръгнахме заедно, аз се облегнах тежко на ръката му. Не желаех да го погледна.

— Свежият въздух ще ти се отрази добре. — Гласът му още звучеше като стъргане на шкурка, но след като излязохме навън, се почувствах по-добре. Усетих се по-сигурен. Беше се свечерило, хората се разхождаха бавно, смееха се и си говореха тихо. Струваше ми се, че чувах гласовете им много отдалеч.

— Не се тревожи, след малко всичко ще се оправи. Изправи се и върви като мъж. Вдигни глава.

Най-накрая завихме по нашата уличка. Уплаших се от мисълта, че мама ме чака вкъщи. Тя веднага щеше да забележи, че нещо не е наред. Щеше да види, че кожата ми се движи, и щеше да полудее.

Зад оградата в градината на Стария Соонг Муи Цаи кладеше огън. Тя гореше сухите листа и трева, а Стария Соонг стоеше наблизо, сложил дебели ръце на хълбоците си, и я гледаше като ухилен крокодил, голямата му уста зееше отворена и беше пълна със зъби. Погледнах към огъня, който беше голям като клада, и изведнъж без никаква съзнателна мисъл се втурнах към него. Понесох се като вихър. Бях желязна пила, привлечена от грамаден магнит. Муи Цаи ме зяпна смаяна, с отворена уста. Тогава ми мина през ума, че прилича на уплашен заек. Засмян, аз тичах към красивия огън с протегнати ръце, а огънят се пресегна и ме повика при себе си. Оранжевите езици, които поглъщаха сухите листа, ме привличаха неудържимо.

Първият порив на очистващата горещина блъсна тялото ми, когато скочих в огъня, но вместо да се окажа при моя господар, намерих се на земята. Раджа беше върху мен, сърцето му биеше върху гръдната ми кост. Взрях се в искрящите му очи, в непознатото, променящо се триъгълно лице и осъзнах, че съм направил невъзможното. Бях го уплашил.

— Престани — изсъска ми той. — Опитай се да се държиш като нормален човек.

Нямаше какво да му кажа. Не бях стигнал до краката на моя господар.

Раджа ме доведе до стъпалата на моя дом и се отдалечи. Мама излезе, а аз я изгледах като поразен. Тя беше красива. Много опасна тигрица, очите й лъщяха като жълт кехлибар и бяха неразгадаеми. Освен това беше бясна. Не на мен. Просто си беше разгневена. Забелязах го по пламтящите й очи.

— Какво се е случило? — изръмжа тя и се спусна по стъпалата чевръсто като котка. Когато ме хвана, ми се прииска да потреперя, толкова силна беше енергията, която се излъчваше от тялото й. Чух почти истеричния глас на Муи Цаи, която някъде отзад се развика, че съм скочил в огъня. Усетих как мама ме разглежда, взира се в мърдащата ми кожа. Вътре в къщата Мохини се криеше зад завесите. Като котка. Красива пухкава и съвършено бяла, с големи зелени очи. Имаше нещо така мило и примамливо у нея, че ми се прииска да се пресегна и да я погаля. Сега ми стана ясно защо Раджа я обичаше така дълбоко. Смръщих се, когато осъзнах какво означаваше промяната у Раджа. Змия и котка в една стая. Никому не го препоръчвам. Отворих уста, за да предупредя мама, но разтревоженото лице на Лалита се приближи до моето. В ръката й, държеше я много близо до главата си, беше куклата, която извадих от отводнителния канал. Взрях се в куклата с интерес. Стори ми се странно жива. Най-неочаквано ми намигна хитро, отвори уста и изблея като коза. Вик от ужас застина в гърлото ми, но в това време силно течение напълни с въздух устата ми и ми причерня пред очите. Видях черни точки, каквито личат на старите снимки. Светът приличаше на старо огледало, замъглено от малки петънца. Постепенно точките ставаха по-големи и по-големи. Още точки се появиха като разлято мастило, докато всичко около мен почерня. След това не помня нищо, но мама ми каза, че съм се разкрещял като луд и съм искал огледало. Хвърлял съм се като див със сила на голям човек и съм искал да вляза в къщата, за да се огледам.

Боледувах два дни. На мама й казали да натърка със счукани билки и люти чушки главата ми, за да се проясни. Когато започнах да се оправям, вече не можех да понасям куклата на Лалита с втренчените очи. Знаех, че очите й, които съвсем не бяха слепи, криеха отдавнашно зло. Всеки път, когато я погледнех, я виждах как оживява и се взира в мен, устата й се изкривяваше, за да заблее като коза. Пресегнах се да я докосна, за да се уверя, че все пак си беше кукла, но дръпнах ръката си с отвращение. Кожата й беше като на мъртъвците, които японците набиваха на колове или оставяха да висят с главата надолу на площада. Знам каква е кожата им, защото веднъж по неустоим подтик приех предизвикателството и пипнах един от тях. Кожата на мъртвеца беше студена и леко пружинираща. Призля ми, като си помислих, че невинната ми сестричка спи до това уродливо същество. Когато се оправих, хвърлих куклата в отводнителния канал, бързо течащата вода я отнесе надалеч и тя се превърна в розово-жълто петънце. Върнах се вкъщи и заварих Лалита разстроена и с часове се преструвах, че й помагам да търсим куклата. Тогава обвиних Блеки, кучето на съседите.

След тази случка станах много внимателен. Бях видял Раджа в такава светлина, че нямаше връщане назад, нищо не можех да забравя. Не бе възможно повече да се правя, че не виждам хората, които ходеха при баща му с изкривени устни и неизпълнени желания, и че на излизане стискаха платнени торбички с израз на надежда на лицата си. Не можех повече да се преструвам, че издутите торбички в червено и черно, които отнасяха, са пълни с ябълки или розови нарове, а не с ужасните клъбца, събрани в среднощни разходки край безименни гробове, взети с цел някой любовник да бъде наказан или нечий враг — унищожен. Започнах да отбягвам Раджа.

После дойде денят, в който Раджа ме спря и ме помоли да му дам къдрица от косата на сестра ми. Няколко ценни секунди се взирах с празен поглед в затвореното му лице, после поклатих глава и избягах. Вече знаех какви магии могат да правят тези хора. Започнах да се боя от Раджа. Не можех да забравя блестящите очи на триъгълното лице, които ме наблюдават, наблюдават, наблюдават.

Затова започнах грижливо да следя Мохини. Всеки ден се втурвах вкъщи след училище и внимателно я оглеждах. Каква бе усмивката й, какво казваше, разглеждах ръцете й, всичко трябваше да бъде изследвано много внимателно, за да бъда сигурен, че никакви, дори най-малки промени не са се случили в мое отсъствие. Направо полудявах от чувство за вина и от тревога. В огледалото ме гледаше един непознат с трескав поглед. На училище дори престанах да обръщам внимание на рициновото масло, което сипваха в гърлото ми. Не изпитвах желание да се върна в предишната си банда, затова седях на коравия дървен училищен стол и гледах с празен поглед как един след друг учителите завършваха урока си и излизаха. Когато прозвучаваше последният звънец за деня, изхвърчах от стаята. След като свършвах огледа на Мохини дали няма да открия някакви знаци, и аз не знам за какво, сядах и чаках да дойде вечерта.

Всеки ден по здрач, след като слънцето потъваше зад къщите с магазини на долния етаж и заплахата японските войници да дойдат се отлагаше за другия ден, мама позволяваше на Мохини да се разходи в задния двор. Това бе любимото време на сестра ми. След залез, когато небето все още беше оцветено в наситени пурпурни и мрачни бледоморави тонове, малко преди комарите да зажаднеят за кожата й. Тя крачеше край мамините лехи със зеленчуци, понякога пълнеше цяла чиния с цветове за молитвения олтар от вечно цъфтящия жасминов храст в края на градината. Знам колко обичаше тази разходка в света навън, но това бе и най-страшното време. Защото легнал по корем сред храстите и дърветата се таеше Раджа, следеше мен, наблюдаваше нея, дебнеше всички ни. Затова стоях да я пазя. Свикнах да заставам до задната врата, изпълнен с тревога за нея, дебнех в мрака, докато тя се върнеше и затвореше вратата. Понякога дори я придружавах, вървях съвсем близо до нея и се взирах така тревожно в храсталаците, че трогната от моята загриженост, тя разрошваше косата ми и изглаждаше бръчката на челото ми.

— Какво е това? — питаше тя нежно, докато пръстите й докосваха дълбоките гънки между веждите ми.

Разбира се, не можех да й обясня. Знаех, че мама крои планове, има големи намерения за перлата на нашето семейство. Голяма сватба и сродявано с известна фамилия. Така че това стана моята тайна верига. Бях я закачил за крака си и трябваше да си я нося. Знаех кой лежеше неподвижно в шубраците.

Исках да й разкажа за кобрите. Да й разкажа това, което знаех и което бях видял. Да я предупредя, че макар и да са любопитни същества, трябва да се бои от тях, защото кобрата не признава господар. Тя може да танцува пред теб, ако хареса песента ти, ще изпие млякото, което й оставяш до кошницата всеки ден, но не очаквай да ти бъде вярна. Човек никога не бива да забравя, че в крайна сметка кобрата никога не изневерява на природата си и по причини, известни само на нея, един ден може да се хвърли и да забие отровните си зъби в плътта ти. В моето детско съзнание Раджа беше голяма черна кобра. Исках да й разкажа за Раджа. Непрекъснато виждах как очите му светят със студен блясък на лицето му. Той си беше наумил да я има, в противен случай щеше да накаже нас. Сигурен бях.

Един ден, когато тичах към къщи от училище, го видях да ме чака облегнат на къщата на Стария Соонг. Разви черно парцалче и извади малък червен камък. Камъкът пускаше искри на слънчевата светлина. Когато го сложи върху дланта ми, не беше нито лек, нито хладен, стори ми се особено тежък и топъл като току-що снесено яйце.

— Това е подарък за сестра ти. Сложи го под възглавницата й и ще й поднесеш хубава изненада — каза той с кадифения си глас, който вече бях намразил.

Хвърлих странния топъл камък на пясъка и побягнах колкото ми държаха краката. Той не ме последва. В гърба си усещах изгарящия му поглед. Когато стигнах стъпалата на нашата къща, се извърнах. Той още стоеше до червената тухлена ограда и ме гледаше. По израза на лицето му не личеше да ми е сърдит. Дори вдигна ръка и ми махна. Този ден умирах от страх. Как копнеех за онова време, когато беше смелият войн Чибинди.

Същата вечер видях Мохини да се навежда, за да вземе нещо от тревата. Стори ми се, че то проблясваше в тъмнината. Вцепених се от ужас и се престорих, че падам. Сестра ми се спусна към мен. Оплаках се, че много ме боли, и я помолих да ми помогне да вляза вкъщи. Тя забрави яркото блестящо късче на земята. По-късно вечерта излязох на пръсти от къщи. Нямаше луна и едва го намерих сред тревата. Наведох се да го взема, но пред очите ми изникнаха босите крака на Раджа. Бавно се изправих, боях се от срещата с него.

— Дай ми сестра си — каза ми със заповеден тон. Гласът му беше твърд и безчувствен.

Кръвта застина в тялото ми.

— Никога — изрекох, но се възмутих от себе си, защото гласът ми прозвуча плах и безсилен.

— Тя ще бъде моя — зарече се той и като се обърна, се стопи в тъмнината. Взирах се тревожно в мастилената нощ, но той изчезна като вятър, отнасяйки отчаянието си.

През нощта сънувах, че се крия зад някакви храсти и наблюдавам как Мохини върви край река. Сред дърветата пееха пъстри птички, тя се смееше на лудуващи маймунки със сребриста козина около муцуните. Видях я да кляка на земята, с едната си ръка придържаше тежката си коса назад, наведе се и отпи от водата като коте. На няколко крачки от нея в реката се мярна нещо, след това се показаха две ужасни, напрегнати очи, които не мигаха и гледаха страшно заплашително. Крокодил. Изпитвам страх от крокодили. Най-отвратителното при тях е, че когато погледнеш очите им, никога не можеш да кажеш дали крокодилът е жив или мъртъв. Винаги имат един и същи празен израз. Крокодилът винаги те кара да се замислиш дали не идва на този свят през друга, по-различна врата.

Крокодилът се преструваше на безобиден дънер, носеше се тихо към нея и в един момент, без да си проличи по някакъв начин, реши да захапе главата й със силните си челюсти. Да я дръпне във водата с отвратителен плясък. Исках да я предупредя, а също така да й разкажа за черните кобри, но в този миг не се сетих за името й. Чудовището разтвори грамадната си паст. Аз изтичах до брега на реката, крещейки, но то вече стискаше главата й с жълтите си зъби. Както бях обут с широки къси панталонки, останах на брега, парализиран от ужас, не вярвах на очите си и се взирах в развълнуваната от дивите плясъци вода. Звярът изчезна в дълбините и я отнесе със себе си. Нямаше я вече. Водата се успокои. Реката беше нахранена. На отсрещния бряг на реката Раджа с разстроено лице крещеше нещо и после се хвърли в пълната с крокодили река, обаче той говореше на онзи език от сънищата, който не разбирам, когато спя, и не чувам, когато съм буден.

Събудих се и скочих, потънал в пот, силно изплашен, защото сърцето ми биеше лудо, а гърлото ми така се бе свило, че ме болеше. До мен братята ми спяха спокойно. Те не бяха си имали работа със самия дявол. Разтревожен и изпълнен с предчувствия, се промъкнах до леглото на момичетата, за да погледна Мохини както спи. Леко я погалих по гладката ръка. Беше топла.

Счу ми се раздразненият глас на мама: „Веднъж, когато Мохини беше осемгодишна, двамата с баща ти се скарахме и понеже не си говорехме, той помоли Мохини да му направи кафе. Бях в кухнята и видях как тя сипа девет лъжички кафе и само една захар. После се скрих зад бюфета и видях, че той изпи кафето до последната капка, без да промени израза на лицето си. Ето, баща ти толкова обича сестра ти“.

Обзе ме съмнение и срам. Бях предал сестра си. Бях предал тайните й и бях объркал всичко. Чувствах се страшно виновен пред спящата ми сестра. Безнадеждното отчаяние на Раджа не ме засягаше. Постлах си на пода до леглото й и там легнах. Бях решил отсега нататък да я браня с живота си. Щеше да се случи нещо ужасно, но аз нямаше да го позволя. Лежах, без да мърдам, взирах се в тъмния таван и се вслушвах в дишането на сестра ми. Някъде отдалеч се провикна животно. Звукът ми се стори човешки. Мина много време, докато се унесох от ритмичното дишане на сестрите ми. Последната ми мисъл беше, че трябваше да кажа на някого.

[1] Нийм — дърво, което расте в Индия и Цейлон и стига до височина 18 метра. — Бел.пр. ↑

Лакшми

Първото, което японците направиха, когато дойдоха в нашата заспала махала, беше да застрелят кучетата на Стария Соонг. В един момент те лаеха като луди, в следващия след пукотевицата едрите им тела бяха покосени. Червена кръв рукна по черно-белите камъчета на чакъла.

— Коре, коре — излаяха войниците и с прикладите на пушките си започнаха яростно да блъскат и да тропат по заключените порти. Гледах зад завесите какво става и стомахът ми се сви на топка. Скривалището на Мохини беше умно направено, но въпреки това изпитвах ужас, че ще я открият. Тяхната жестокост беше невъобразима. По улиците бяхме виждали тела, набучени на колове от слабините до шията като прасенца за печене на шиш.

Знаехме, че екзекуциите се извършват в Телук Сисек по пътя към плажа, там разчленяваха хора на части. Трепереща ръка, после яростно подскачащ крак, след това вероятно остатъкът от отрязаната ръка, кървящо бедро и най-накрая осъдената глава. Бяхме чували, че жената на собственика на магазина за замразени храни в града отишла сама, за да събере парчетата от мъжа си на лунната светлина и да ги погребе като хората. Такива бяха японците — жестоки и безчовечни.

Клекнали под прозореца, съпругът ми, Лакшмнан и аз видяхме смирената фигура на Муи Цаи да се появява на входната врата.

— Коре, коре — викнаха й. Тя се затича да отключи портите. Войниците грубо ги блъснаха и я изгледаха свирепо. Какъв поглед само. От мястото, където се намирах, я усетих как потрепери. Тя се поклони ниско. Мъжете говореха войнствено и високо на грозния си език. Нахлуха вътре, не ги беше грижа, че стъпват по умрелите кучета. Бяха много гладни. Минаха през къщата, погълнаха всичко, което им хареса, и награбиха всякакви дребни предмети, които можеха да носят със себе си. Знаеха, че след няколко дни вероятно щяха да ги изпратят да воюват в джунглите на Ява или в отровните блата на Суматра.

Търсеха бижута, писалки и часовници. Господарят не беше вкъщи, но скъпите му часовници лежаха подредени до леглото му, те ги надянаха на китките си, на които вече бяха накачили по няколко часовника. Опряха щикове в мекия корем на господарката и посочиха към празните стъклени кутийки. Отначало тя се направи, че не разбира какво искат от нея, но след лекия натиск на щиковете в добре гледаната й плът тя се разрида и извика на готвачката да изкопае нефритените фигурки изпод Розовия храст. Японците се зарадваха на находката. Побиха към кутията от палисандрово дърво. Слугите се втурнаха да я отворят. Войниците останаха особено доволни от пръчиците за хранене от слонова кост.

Чужденците поискаха захар. Правиха знаци и издаваха гърлени звуци. Господарката се намръщи, слугите гледаха безпомощно. Небръснатите мръсни същества грабнаха изпадналата в паника готвачка за косата, на висок глас я изпсуваха и й удариха шамар. Започнаха да преобръщат всички кутии. Какво изключително нетърпение само! Най-накрая чисто бели кристалчета се изсипаха от паднал буркан.

— Аааа, захарта. — Престанаха да обръщат кутиите.

Отново пристъпиха към господарката. Тя затаи дъх.

От тях се носеше отвратителна воня на немити сражавали се тела. Невъзможно е да се забрави това зловоние. Смърдяха като хора без души. Още веднъж направиха груби знаци. Побледняла като платно, тя се взираше в тях, от знаците им разбра, че искат да запалят огън в задния двор. Предпочитаха сами да сготвят храната си.

— Подпалки. — Слугите се втурнаха да търсят подпалки и дърва за горене. Непознатите се търкаляха по земята навън, оставили нехайно пушките си настрани, чакаха храната им да стане, докато цялото ужасено домочадие на Стария Соонг стоеше подредено наоколо и ги наблюдаваше. Чужденците се хранеха като гладни псета. След това си тръгнаха.

Минаха към къщата на Мина. Видяхме я, че им отвори вратата и измънка:

— Яа Аллах, Яа Аллах. — В съгласие с нейната религия бе увита в широко бяло покривало като плащеница. Още не бе дошло време за молитва, но плащеницата скриваше великолепното й тяло. Виждаше се само изплашеното й лице. Малко уплашено кръгче. Петте й деца се събраха около нея и гледаха как мъжете претърсват бедната къща. Направиха кръгови движения около китките и вратовете си. Мина разбра. Беше се подготвила. Подаде им кърпичка с вързани краища. Вътре имаше стара верижка, един гладък още по-стар пръстен и две изкривени гривни. Те й ги хвърлиха в лицето възмутени. Не се застояха дълго. Пропуснах да кажа, че преди да си тръгнат от къщата на Стария Соонг, хвърлиха нещастната Муи Цаи върху кухненската маса, наредиха се на опашка, всички изчакаха реда си и я използваха, докато се задоволиха.

В къщата на китаеца до нас счупиха едно огледало и изнесоха оттам три прасенца. Двете по-големи момчета избягаха през задната врата. Прескочиха в нашия заден двор, понесоха се към полето, а оттам изчезнаха в малката джунгла.

Сърцето ми се беше качило в гърлото, когато с тежките си ботуши се изкачиха по нашите дървени стъпала. Чувствах, че ще изхвръкне от страх. Връхлетяха през вратата като ураган. Но като ги видиш отблизо, са дребни и жълти. Стигаха едва до гърдите на съпруга ми. Погледнаха черното му грозно лице. Какви зли очи имаха! Също като слоновете, дресирани да се кланят на султана в славните дни на моголските завоеватели на Индия през 1500-та година, ние всички едновременно направихме дълбок поклон в знак на уважение. Войниците трополяха из къщата, докато дюшемето се разскърца. Ровиха из шкафове, отваряха капаците на кутии, гледаха под масите и леглата, но не откриха дъщеря ми. В задния двор влязоха в курника, хванаха за шиите кудкудякащите създания, във всяка ръка носеха по три-четири пилета, после посочиха към кокосовото дърво. Лакшмнан изтича и се изкачи на дървото. Изпиха сладката течност и изхвърлиха черупките на кокосовите орехи където завърнат. На излизане от нашата махала извадиха забележителните черни железни порти на Стария Соонг от пантите им и ги отнесоха. По онова време японците събираха всичко желязно, което им попаднеше. Повечето къщи бяха без порти, но никой не се страхуваше от крадци, тъй като японците наказваха и за най-дребните престъпления с мъчения и обезглавяване. Престъпността беше сведена до нула. През цялото време, докато траеше японската окупация, всъщност никой не си правеше труда да заключва вратата си на излизане. Не, не ни завиждайте на живота ни без престъпност, защото накрая тези кучета ни накараха да платим кървав данък. Бяха арогантни, груби, жестоки и злопаметни и докато съм жива ще ги мразя с яростта на една майка. Плюя на грозните им лица. Омразата ми е така дълбока, че никога няма да се стопи, дори в следващия ми живот. Няма да забравя какво сториха на нашето семейство и ще ги проклинам непрекъснато, така че един ден да усетят горчивия вкус на моята болка.

Още с пристигането си японците забраниха на местните жители да плячкосват каквото и да е. Двама души бяха обвинени в кражба, вързаха им очите, стегнаха ръцете зад гърбовете им и ги закараха на площада, където всеки четвъртък имаше нощен пазар. Войниците подкараха като овце всички минувачи, за да се събере що-годе тълпа. Накараха обвинените мъже да коленичат. Японски офицер отряза главите им една след друга, като след всяка екзекуция внимателно изтриваше острието на сабята си в парцал. Той дори не си даде труд да погледне нито търкалящата се глава с отворена в мълчалив писък уста, от която течеше кръв върху пясъка, нито се трогна от истински ужасяващата гледка на обезглавеното тяло, което се гърчеше на земята, краката ритаха спазматично, а от врата шуртеше фонтан от кръв. Офицерът гледаше само смълчаната тълпа от изумени зрители и кимаше с глава в знак на безмълвно предупреждение.

След като посланието им бързо беше разбрано, японците започнаха да действат в широк мащаб. Те не само ограбваха, но и оскверняваха домовете, които посещаваха. Никога не питаха, никога не отстъпваха пред молбата, просто се пресягаха и взимаха каквото пожелаеха. Земя, коли, сгради, бизнес, велосипеди, кокошки, реколта, храна, дрехи, лекарства, дъщери, съпруги, живот.

В началото не ги проклинах. Всъщност тяхната бруталност не ме засягаше лично. Много бързо се научих да не обръщам внимание на главите на площада. Тяхната империалистическа пропаганда дори не беше достойна да се нарече глупава. Какво ме интересуваше, че бяха забранили да се носи вратовръзка на публично място? Разбрах, че войната причинява ужасни зверства. Просто реших, че няма да позволя на тази мръсна и грозна раса да ме бие на игра, която познавах така добре. По онова време и аз бях арогантна. Знаех как да нахраня децата си практически само с подръчни средства. Това щях да го преживея. Ще го преживея, така си казвах уверено. Уволниха съпруга ми още в самото начало на японския режим, така загубихме възможността да получаваме скъпоценните купони за дажби. За нас купоните бяха важни, за да се сдобием с ориз и захар. Смятаха ни за излишни хора. Хора, за които нямаше нужда режимът да хаби ограничените си ресурси. Така изведнъж се оказа, че трябва да храня осем гърла, а нямахме никакви доходи. Не ми оставаше време да охкам и да пъшкам, нито да обръщам внимание на жалостивите погледи на дамите в храма, чиито съпрузи бяха успели да запазят службата си.

Продадох някои скъпоценности и купих кравите. Те доста утежниха живота ми, но без тях нямаше да оцелеем. Всяка сутрин, в дъжд или в пек, още по тъмно сядах на едно ниско столче в хладината и започвах да ги доя. Кафенетата и магазините ни плащаха в японски банкноти със снимки на кокосови и бананови дървета. Те бързо минаваха от ръка на ръка, тъй като тези бананови банкноти, както ги наричаха, нямаха серийни номера и всеки месец губеха от стойността си. Тютюнът струваше повече от японските пари. Някои хора, щом успееха, превръщаха парите си в недвижима собственост и бижута, но тъй като едва успявах да нахраня децата си, този въпрос не беше на дневен ред в нашето семейство.

Без купони ориз можеше да се купи на черния пазар на безбожни цени. Появяваше се рядко и беше много скъп. Търговците го овлажняваха, за да тежи повече и да им носи по-високи печалби. Хората трепереха над всяко зрънце и пазеха ориза за специални случаи. Например за рождени дни или за религиозни празници. Почти през цялата седмица готвех тапиока[1]. По онова време тапиоката се използваше много. Продаваха я навсякъде. Слагаха я в хляба, в тестото за фиде. Дори листата й можеха да се варят и ставаха за ядене. Всеки ден режех, варях и готвех тапиока, която спаси живота ни, но аз я мразех. Ненавиждах я злобно. Години наред се опитвах да се убедя, че всъщност я харесвам, но не понасях лигавия й вкус. Хлябът с тапиока ставаше като каучук. Той подскачаше на масата, а когато беше в устата ти, се точеше по зъбите. Фидето беше ужасно. Но след като нямаше друго, я ядяхме.

Опитвах се да отглеждам каквото ми падне. Дори куркума, която по необясними причини раждаше само сбръчкани и криви плодове със странна форма. Към края на първата година на окупацията обаче се сприятелих с госпожа Ананд. Съпругът й работеше в Отдела за контрол на храните и от дажбата за японската армия успяваше да отделя ориз от Северна Малайзия. Криех нелегалната дажба между гредите на покрива. Кравите и моята градина ни предпазваха от големия недостиг на храна, който изпитваше цял Паханг. Гладът беше толкова силен, че губернаторът предложи на хората да се хранят два пъти вместо по три пъти на ден. Вероятно не е знаел, че те вече го бяха сторили от нужда.

Каквато и да е вносна стока се превърна в златен прах. Преди окупацията винаги миех косите на децата си със специални шушулки и семена, внасяни от Индия. Пристигаха, вързани на връзки. Твърдите като кокал тъмнокафяви шушулки се накисват, сваряват се и се смачкват. Тъмнокафявата каша, която се получава, е идеален шампоан. Той изчиства косата така, че тя скрипти. Импровизирах и измих косите на децата с шушулки на зелен фасул. По време на японската окупация сама си правех сапун от листа, кора на дърво, канела и цветя. Търкахме зъбите си с пръст, натопен в ситно смлян въглен, а понякога в сол. Използвахме меките клонки на дървото нийм за четки за зъби. Сама си правех кокосово масло, тъй като цената на кутийка кокосово масло беше скочила от шест рингита преди окупацията на триста и петнайсет рингита през 1945 г. Хората продаваха десет малки яйца за деветдесет рингита. Но какво беше това в сравнение с цената на един саронг, която скочи от един рингит и осем цента на хиляда рингита? Опитах се да тъка плат от листа на ананас и дървесна кора, но ставаше груб и можеше да се използва само за чували.

Ножчетата за бръснене станаха толкова скъпи, че всички свикнаха да острят старите изтънени ножчета веднъж, че и втори път, като ги търкаха напред-назад по ръба на стъкло. Колите изчезнаха, освен онези, които се използваха за военни или важни японски цивилни лица. Японци с ленти за високи отличия отдавна откраднаха колата на Стария Соонг. Такситата се движеха с въглища и дърва. Японската армия запазваше за собствена употреба почти всички лекарства, прибираше и запасите за болниците, а ние бяхме оставени на народната медицина. Втората жена на съседа ни китаец едва не остана без крак, когато се опита да излекува дълбоко порязване с лапа от ананас и презрял банан. Раната посиня и започна да мирише на гнило. За малко да я хване гангрена.

Водата в тръбите ставаше все по-мътна, тъй като намаляваха химикалите за пречистването й. Съвсем дребни кремави червейчета се гърчеха като в предсмъртна агония във водата за пиене.

Когато застреляха съпруга на Мина, наложи се аз да й занеса лошата новина. На прага тя рухна. Беше ми много мъчно за нея, затова клекнах и я погалих по синкавочерната коса. Ръката ми стигна до гладката извивка на врата й. Може и да имаше възхитителна кожа като на бебе, но нямаше никакви спестявания. Притежаваше само няколко кокошки, зеленчукова градина и безполезни старовремски бижута, това бе всичко.

— Не плачи, всичко ще се оправи — излъгах я.

Тя само поклати глава и изхлипа тихо.

Мина едва свързваше двата края, когато една вечер зелен армейски джип спря пред вратата й. Един много хубав японец в цивилни дрехи скочи от него и влезе у тях. След това той често паркираше пред къщата й. Един ден Мина изпрати петте си деца при сестра си в Пекан. Казала на Муи Цаи, че в тамошното училище обучението било по-добро. Тогава японецът с джипа оставаше цяла нощ. След няколко седмици той се пренесе при нея. Спрях да й ходя на гости, а тя престана да ни говори. Вероятно се срамуваше, че е държанка на японски чиновник. Няколко пъти я видях извън къщата й. Започнала беше да носи европейски дрехи и китайски рокли без ръкави с две цепки отстрани на полата, когато излизаха. Слагаше си грим и лакираше ноктите си. Всъщност изглеждаше като филмова звезда. Хубавите й бедра изпъкваха под тясната рокля, когато грациозно се качваше в джипа. Една мисъл не ми даваше мира. Дали нямаше да пожертва Мохини за парче земя, по-хубава къща, пръстен с диаманти или чувал със захар?

Един ден случайно се срещнахме. Нямаше как да го избегна, неочакваното беше, че стана в негово присъствие. Тъкмо когато завих зад ъгъла, двамата слизаха от джипа. Аз забавих крачка с надеждата, че ще влязат в къщата, преди да стигна до тях, но тя спря и ме изчака, а той остана заради нея. Усмихнах се приятелски. Сега вече се боях и от двамата. Тя също беше враг. Моята тайна висеше на много тънък косъм, трябваше да го пазя да не се скъса.

— Здрасти — каза тя. Изглеждаше красива както винаги.

— Здрасти. Как си?

— Добре — отвърна тя усмихната. Устните й бяха начервени, на страните си имаше руж, но очите й още бяха тъжни. На ръцете й дрънкаха изкусно гравирани тъмнозелени нефритени гривни.

— Как са децата? — запитах, за да продължа разговора.

— Много са непослушни, не им се ходи на училище — рече тя скромно. — Как са твоите пет чудесни деца?

Усмихнах се бавно с благодарност. Тя пазеше тайната ми. Поне засега. Знаеше чудесно, че имам шест деца. Заради японеца изключи Мохини. Осъзнах, че тази среща стана по нейно желание, за да мога да спя спокойно.

— Всички са добре. Благодаря, че попита — отвърнах и продължих по пътя си. Двете се разбрахме. Обърнах се назад да погледна, те вече влизаха в къщата. Той я беше хванал през кръста.

Измина една година от японската окупация. Лакшмнан се сприятели с едно аборигенско момче и двамата заедно плуваха и се люлееха по пълзящите растения край реката. Аборигените са най-добрите следотърсачи и най-добрите ловци. Тяхното умение да се движат из джунглата е несравнимо, може да те наблюдават и следят с дни и да не усетиш присъствието им. Момчето научи Лакшмнан как да ловува с тръба, през която се издухват стрели. Благодарение на новото му умение скоро открихме нов вид кухня.

Той се прибираше вкъщи с дълги грозни гущери, които всъщност като ги сготвех, имаха много хубав вкус. Опитахме глиган, елен, катеричка, тапир, костенурка, прясно убит питон, месо от тигър с парлив вкус и дори веднъж слонско месо. Лакшмнан ни разказа как мъжете от племето се връщат от лов — върви цяла процесия от хора, огънати под тежестта на големи късове месо, от които капе кръв. Нито съпругът ми, нито аз можахме да опитаме слонското месо — аз силно вярвах в бога слон, но го помолих за прошка и дадох на децата ми да се нахранят. Месото беше грубо, към него бе залепнала дебела сиво-кафява кожа, но децата казаха, че не било чак толкова лошо. Един ден Лакшмнан се прибра с малка маймунка, преметната през рамо, и Стария Соонг, който наблюдаваше през прозореца, изпрати готвачката си с молба да му дадем цялата глава заедно с мозъка.

Той разчупи черепа й, напълни го с коняк от черния пазар и после, мляскайки, излапа съдържанието с клечки. Същата вечер повика Лакшмнан и му каза, че ще го възнагради богато, ако му донесе гениталии на тигър или мечка. Сумата щяла да се равнява на едномесечния ни наем. Според поверието, ако изядеш тези части, ставаш безсмъртен.

В училище принуждаваха децата да учат японски и от тях се научих да казвам домо аригато. Каквото и да поискаха войниците, аз веднага кимах с глава и изказвах благодарност на техния непоносимо гърлен език. Виждах колко им е приятно, че съм си направила труда да науча техните звуци. Смятаха ме за послушна. Не забелязваха колко ме е страх. Дори когато взеха крякащите пилета и облак перушина се разлетя наоколо, те ме плашеха. Не бях забравила, че прибраха съпруга ми, простреляха го и го оставиха при умрелите. Дори твърдението на Муи Цаи, че обичали безвкусен варен бял ориз със захар, не бе в състояние да намали инстинктивното ми отвращение от злите им очи.

Не биваше да ги предизвикваме.

Знаех го дълбоко в душата си. Човек незабавно прави поклон и навежда глава в тяхно присъствие. Веднъж полковник Ито, който винаги беше пръв при Муи Дай и говореше лошо английски, ме попита къде съм скрила дъщерите си. Знаех, че няма нищо предвид, но очите му гледаха така хитро, че аз се разтреперих като лист, представяйки си как тъпче с крака меката кожа на Мохини.

Все си казвах: „Веднъж да си тръгнат, ще празнувам. Сега ще свеждам очи и ще им давам най-младите и крехки кокосови орехи от дървото.“ Чувала бях как отсичат цели дървета, защото в къщата нямало кой да се покатери и да им откъсне кокосови орехи. Само по тази причина всеки ден карах Лакшмнан, преди да тръгне на училище да набере най-хубавите кокосови орехи. Щом дойдеха у нас и посочеха дървото, аз веднага им предлагах плодовете. Разрязваха ги с щиковете си. Наблюдавах ги тайно, гледах как пият сока с гъргорене, той минаваше през силните им омразни гърла и цапаше униформите им с кафеникави петна. Желаех им злото. Мразех ги, но по-дълбок и от омразата беше страхът, който изпитвах от тях. Не се боях толкова, че ще отрежат кокосовото дърво или ще открият скъпоценностите ми, скрити високо сред люлеещите се листа. Истинският ужас ме връхлиташе при мисълта, че ще се осмелят да влязат при кудкудякащите кокошки, да изпълзят през дебелия слой пилешки курешки и да търсят под къщата. Тогава ще намерят дъщеря ми.

Тази мисъл не ми даваше покой нощем. Всеки път, когато видех китайчето в съседната къща с коса, подстригана като на войник, с гърди, бинтовани така, че под момчешката риза изглеждаше плоска като дъска, ме прерязваше тревога за Мохини. Просто смятах, че косата на дъщеря ми е прекалено красива, за да я подстрижем, пък и да знаех, че дори да превържем напъпилите й гърди, нямаше как да скрием лицето й. Скулите, очите, прекрасната уста, всичко би я издало.

Единственият изход беше да я крием.

Седях сама и гледах далечните звезди, когато Муи Дай вдигна мрежата срещу комари и влезе в кухнята. Толкова отдавна не ми беше идвала на гости и ми липсваше страшно. Отпусна се тромаво като дете на пейката до мен. В ръката си носеше малка лепкава кафява сладка. Беше празникът на китайските богове. По това време по-нисшите богове и духове посещаваха всички китайски къщи на земята и отнасяха със себе си на небето всякакви несправедливости. За да ги привлекат, китайските стопани печаха лепкави сладки, които щяха да попречат на духовете да разкажат неприятни неща за домовете, в които са гостували.

Муи Цаи знаеше, че обичам твърдата коричка на сладките.

Отпуснала брадичка върху ръцете си, тя ме изгледа сериозно. Тогава изумена осъзнах колко много сенки крият очите й.

— Как си? — попита. Все още беше най-добрата ми приятелка.

— Добре. Ти как си?

— Бременна съм — обяви тя направо.

Облещих се.

— От господаря ти ли?

— Не, господарят вече не идва при мен. Откакто японците са тук. Страх го е да не се зарази. Тялото ми го отвращава. Държи се грубо и студено, но предпочитам да е така.

— Боже мой — извиках смаяна. Нейните нещастия нямаха край. Трябва наистина да е била родена под прокълната звезда.

— Да, на някой от японците е — заяви спокойно. Сенките в очите й се движеха като стари духове в обитавана от призраци къща. Видях ги как клекнаха, после отново се изправиха.

— Какво ще правиш?

— Господарката иска да се отърва от него — отвърна тя. Сви рамене някак безразлично и нехайно. — Всъщност как мога да го запазя? Дали няма да е синът на някой, който уринира в мен, след като е пуснал семето си?

— Какво?

Тя ме изгледа и се усмихна накриво. Нещо странно ставаше вътре в очите й.

— Знаеш ли къде бих могла да абортирам?

— Не, откъде да знам. — Тя никога не ми беше казвала какво правят с нея, но и аз не бях я питала.

— Ами добре, сигурна съм, че господарката ще знае.

Изобщо не можех да й помогна. Бадом, моята акушерка, беше починала преди две години.

— Ох, Муи Цаи, бъди много, много внимателна. Тези неща са страшно опасни.

Тя се изсмя безгрижно.

— Не ме интересува. Знаеш ли какво е най-странното? Напоследък чувам плач на новородено в съседната стая. Щом отида там, бебето го няма.

Изгледах я тревожно, но тя се изсмя още веднъж. Беше зловещ смях. Каза, че не се бояла, защото това бил духът на първото й бебе, който я викал. После изиграхме няколко игри на китайска дама. Спечелих ги всичките, нямаше нужда дори да лъжа. Тя си мислеше за друго.

Няколко дни по-късно една линейка с включена сирена пристигна в нашата махала. Спря пред къщата на Стария Соонг и двама санитари, облечени в бяло, изскочиха от нея. Първо помислих, че е за Стария Соонг, но се оказа, че е за Муи Цаи. Изтичах към линейката и никога няма да забравя гледката, която се разкри пред погледа ми. Побелялото й лице бе изкривено от болка, очите и имаха стъклен отблясък, сякаш щеше да припадне. Ръката й правеше конвулсивни движения, като че ли се мъчеше да откъсне корема от тялото си. Гъста тъмна кръв бе обагрила роклята й, а по малките й крака имаше парчета съсирена лилавееща кръв. Господарката й тичаше след носилката и се кълнеше пред санитарите на малайски език, че намерила Муи Цаи в това състояние и нямала представа, че момичето било бременно.

Очите на Муи Цаи ме пронизаха, болките й бяха така силни, че тя дори не ме позна. Едри капки пот бяха избили по челото й и в страданието си тя се мяташе ту на една, ту на друга страна. Хванах я за ръката. Беше студена като лед. Уплаших се, опитах се да я задържа, но тя се изплъзна от пръстите ми. Мъжете с бели престилки нетърпеливо ме бутнаха встрани и я вкараха в антисептичната вътрешност на линейката. Изглеждаше много зле. Стори ми се, че умира. Захлопнаха вратите на линейката. Погледнах господарката на Муи Цаи, която стоеше до колата, в очите на отпуснатото й лице не се четеше никакво притеснение. Устата, която някога беше интригуващо нацупена, сега беше просто кисела и зла. Искаше ми се да отида до нея и да я съборя на земята, но това означаваше, че тя щеше да ме види. Тогава щях да престана да бъда една от невидимите наематели. Бихме могли да изгубим дома си, градината. Вдървено се извърнах и тръгнах обратно към къщи.

Муи Цаи се върна след една седмица. Почти по цял ден седеше под асамовото дърво съвсем сама. Понякога я виждах внимателно да опипва с пръсти ръбовете на каменната масичка, друг път просто се взираше в пространството с празен поглед. Когато отивах и заставах до оградата, за да си поприказваме, тя гледаше към мен от сенчестото си място сякаш бях непозната. Смазваше я дори усилието да стане и да се приближи, безмълвни сълзи течаха по лицето й. Установих, че присъствието ми я разстройва. Но когато Анна отиде и застана до портата, тя, куцукайки, стигна до нея, двете сплетоха пръсти и Муи Цаи започна да й говори на китайски, който Анна не разбираше.

Но преди да продължа с моята история, трябва да ти кажа какво беше предрекъл пред майка ми за мен един скитащ се стар гадател, който спрял да си почине в Сангра. Тогава съм била още бебе, пълзяла съм в прахта. Той ме вдигнал и дълго изучавал лицето ми. Гледал ме как гъргоря и пускам балончета слюнка към него. Докато всички го чакали да каже нещо за бъдещето, той пригладил дългата си сива брада с ръка, която приличала повече на чворест клон, отколкото на човешки крайник, и заявил, че Бог е сложил по една джунгла в главата на всеки човек. Понякога я пълнел с нежни същества, с елени с благородни очи, свенливи кошути и грациозни антилопи, друг път с бърборещи маймуни, трети — с мъдри бухали, а случвало се — и с хитри бързоноги лисици. Обаче в моята мъдро бил сложил свирепи тигри, които разкъсват всичко пред себе си.

Хора, които са водили безгрешен живот, няма за какво да разказват своята история, но онези, които са забивали ноктите си в обичаните от тях близки, трябва да се оправдаят. По тази причина ще ти кажа всичко, за да не постъпваш като мен.

Войната почти бе свършила и през май 1945 година дойде новината, че Германия е разгромена и се е предала. На 6 август американците бомбардираха Хирошима. Би Би Си разпространи новината, че върху Япония е била пусната нова атомна бомба. Целият град бил сравнен със земята от красив облак с форма на гъба. На 15 август императорът обяви на поданиците си, че Япония е капитулирала. Чухме новината почти веднага в предаване на Обединените нации. Разказваха как отчаяни японски войници си правят харакири с ножове. Някои били объркани и паднали духом, но това не пречеше на другите да нахлуват внезапно при обнадеждените местни жители, да бият и унижават веселящите се. Войната беше свършила и въпреки всичко японските войници командваха по улиците. Ние бяхме тихи хора, решени да стоим със сведени глави, докато дойдат британците. Бях простряла прането на Мохини над печката в кухнята както правех през последните три години. Никой не биваше да знае, че тя съществува, докато жълтите зверове не си отидат. Сутринта бях ходила до храма, за да благодаря на Ганеша за благоволението, което прояви към нашето семейство. Бяхме се измъкнали цели, дори бяхме заякнали по време на окупацията. Погледнах през прозореца и се полюбувах на децата си. Лакшмнан и Мохини мелеха брашно. Анна скубеше кокошка с непроницаем израз на лицето си. Беше такъв необикновено спокоен ден, помня дори мислите си. Сигурно някой ден ще стане вегетарианка, помислих за втората си дъщеря. Джейан играеше с Лалита в тайното скривалище на Мохини, гъските крякаха по двора. Севенези беше на събрание на скаутите по настояване на командира на скаутската дружина. Аз пържех спанак с къри и чесън.

Капчици вода от мития спанак падаха в горещото олио и пращяха и много добре си спомням усещането за удовлетвореност. Бях щастлива с моето семейство. Японците скоро щяха да си тръгнат и всичко щеше да си дойде по местата. Съпругът ми щеше да се върне на работа, децата — на училище, отново да учат като хората, а аз имах задачата да спестявам пари за зестра на дъщерите си. За Мохини нямаше да са ми нужни много, но за Лалита определено щяха да ми трябват повече. Планирах хубави сватби на дъщерите си. Пред децата ми се простираше ослепителен живот. Първото, което щях да направя, бе да продам проклетите крави. Много е тежка работата покрай тях.

Оставих спанакът да се запържи още малко. Докато режех един патладжан на филии, зареяна в собствените си мисли, чух изскърцването на спирачки. Изскърцване, от което бях свикнала да се боя и което би могло да означава само едно. Повъртях ножа във въздуха един миг, стегнах се, скочих и изтичах до предния прозорец. Два джипа, пълни с японски войници, завиваха по нашата прашна улица. Сърцето ми се разтуптя като лудо. Изкрещях ужасена на децата. Отворих капака и Анна, която бе най-близо, влезе вътре.

— Японци! Бързо, Мохини! — и отново се обърнах към прозореца. Войниците вече се разделяха на двойки, крачеха по пътеката към нашата къща. Извърнах се да не гледам мрачните им жълти лица и видях как Мохини и Лакшмнан се втурват във всекидневната. Тя щеше навреме да се пъхне в дупката, а Лакшмнан да затвори капака след Анна и нея. Обърнах се и видях двама японци, които изкачваха по стъпалата. Знаех, че единият с нашивките е полковник Ито.

— Хайде, Мохини — чух как Лакшмнан изсъска нетърпеливо. Усетих истински страх в гласа му и вероятно същият този страх бе виновен за това, което се случи. Докато я дърпаше, той се подхлъзна и падна вместо нея в дупката. Тежките черни ботуши бяха точно пред вратата. Японците никога не чукаха, те ритаха и влизаха направо. В тази част от секундата Мохини взе страшно решение. Тя сметна, че е твърде късно да издърпа брат си, там нямаше достатъчно място и за нея. Затова глупавото момиче направи немислимото. Затвори капака и бутна скрина върху него. Когато се извърнах от прозореца, я видях изправена пред скрина.

Толкова дълго бях държала дъщеря си затворена, че бях престанала да я гледам и бях забравила как хората реагираха, когато я видеха. Сега очите ми се разшириха от истински ужас, защото изведнъж я видях през похотливите очи на японски войник. Тя беше като прекрасна нимфа, в нея бе превъплътена чаровницата Мохини. Красотата й изпъкваше още повече на фона на бедната обстановка. На слънчевата светлина зелените й очи изглеждаха огромни и искряха. Годините, прекарана в къщата, бяха превърнали кожата й с цвят на карамел в кремава, подобно на бледорозова магнолия. От ужаса, който изживяваше, тя леко бе разтворила уста като розов натежал плод с тънка и беззащитна ципа. Белите й като бисери зъби блестяха. Старата блуза бе отесняла на гърдите й, за плат бе необходима невъобразимо голяма сума бананови долари и тъй като единствените, които я виждаха, бяха членовете на семейството, тя продължаваше да я облича. Всеки път, когато поемеше дъх от страх, блузата очертаваше напъпилите гърди и те така изпъкваха, че чак ме заболяха очите. Сведох поглед към тънкия и кръст и установих, че две копчета липсваха, бяха отдавна загубени, но през отвора сияеше гладката на плът. Подплатата на старата й пола беше излиняла и на светлината, която струеше от прозореца зад нея прозираха бедрата й — още детски, но гладки и закръглени и много привлекателни. Истината беше, че тя бе четиринайсетгодишна и божествено красива. А за японците щеше да бъде като неочаквана награда. Поклатих глава, защото не можех да повярвам на очите си. Не, не, не. Най-страшният ми кошмар се бе сбъднал. Не можех да приема, че това се случва. Как бе възможно да стане тъкмо сега? Войната беше свършила. Бяхме в самия й край. Изпаднала в истински ужас, не отделях очи от нея.

Вратата се отвори внезапно и четири черни ботуша изтракаха в мъртвата тишина. Времето като че ли спря и аз бавно се извърнах към облечените в кафяво животни. Знаех си какво ще видя. Погледите им бяха приковани към детето ми, сякаш не можеха да повярват на късмета си. Никога няма да забравя как малките им черни очички, които обикновено имат стъклен отблясък и гледат твърдо и зло, сега блестяха алчно. Като чакал, който се натъква на мъртъв непокътнат бивол, след като цял живот е бил принуден да вярва, че очите, вътрешностите и тестисите, които лъвът не яде, са деликатес. Дори сега, като затворя очи, си спомням как лицата им светнаха при вида на свежо месо.

Тогава един от тях прекоси стаята. Полковник Ито. Той хвана за брадичката моето нежно цвете, което имаше прекършена роза за уста, и обърна лицето й ту и насам, ту на другата страна, като че ли искаше да се увери, че очите не го лъжат. Издаде лаком гърлен звук. Обхвана врата й с ръка, дебелата му длан го обиколи и с един пръст леко погали кожата в основата на гърлото й. С бързо движение жълтата му ръка като змия се пъхна зад главата й и дръпна ластичето, което придържаше косата й. Разкошните копринени кичури се пръснаха около лицето й и чух как той изсъска, поемайки дълбоко дъх.

Благоговението пред неочакваното съкровище в ръцете му беше ужасяващо. Мохини стоеше като вцепенена от ужас. Видях как той изпъна врат, подхвана я за тила и я побутна да тръгне.

— Ела — нареди грубо.

Аз се хвърлих напред.

— Чакайте, чакайте! Моля ви, почакайте — извиках. Изведнъж острието на ножа му се озова в малкото интимно пространство между гърдите ми. Той беше извънредно бърз. Аз зяпнах.

— Върви — нареди той студено.

— Почакайте, не разбирате. Тя е само дете.

Той ме изгледа доста развеселено.

— Тя е индийка, не е китайка. Японските войници взимат само китайки. Моля ви, не я взимайте — говорех неразбираемо, отчаяна от израза на свирепото му мустакато лице.

— Върви — за трети път заповяда той и видях как погледът му се премести към острието на ножа. Яркочервеното петно се разрастваше по блузата ми, ножът бе проникнал в плътта. Взрях се в лицето му с празен израз. Да, познавах го. Познавах го от три години. Давала му бях най-хубавите си кокошки и най-пресните кокосови орехи.

— Моля ви, уважаеми полковник, позволете ми да готвя за императорската армия. Готвя много добре. Много добре. — Изведнъж усетих миризмата на загарящ спанак, който се пържеше в тигана. Видях как изкриви устни. Паднах на колене. Плаках. Молих се. Познавах този човек. Толкова пъти ме беше питал със студен черен хумор: „Къде криеш дъщерите си?“. С две ръце прегърнах здраво краката му.

На жълтото му лице се изписа отвращение и той ме ритна силно в корема. Грубо повлече Мохини към вратата. Останала на четири крака, аз виех като вълк в лунна нощ. Той не биваше да излезе от къщи с дъщеря ми. Изведнъж осъзнах, че мен нямаше нищо по-важно от това да му попреча да прекрачи през вратата. Отворих уста и думите сами се изляха. От душа и сърце ми се иска никога да не бях ги изричала.

— Знам къде можете да намерите девствена китайка. Плът, до която никога не се е допирала мъжка ръка — изрекох като дива, ужасена от себе си, от това, което правех, и въпреки това не можех да се спра.

Раменете му застинаха както вървеше към вратата. Събудих интереса му.

— Тя е екзотична и красива — добавих. — Моля ви — изхлипах. — Моля ви. — Не можех да му позволя да излезе.

Той спря. Рибата захапа с челюсти сребърната кукичка. Жълтото лице се обърна. Две непроницаеми зли очи се впиха в мен. Той пусна Мохини. Особена усмивка се разля по твърдото му лице. Чакаше. Направих знак на Мохини и тя като сляпа се запрепъва към мен. Изправих се на крака и хванах здраво ръцете й, притиснах я близо до мен. Тя потрепери, когато я прегърнах, също като умираща малка птичка. „Не бива да го правиш!“ — крещеше кръвта, която пулсираше в слепоочията ми.

— В съседната къща — изхълцах. — В съседната къща крият едно момиче зад шкафа.

Той се приведе вдървено. Направи подигравателен поклон. Преглътнах твърдия възел от страх, заседнал в гърлото ми. Малките му бадемовидни очички ме стрелнаха със зъл и студен поглед. Разтреперих се от страх и в този миг осъзнах, че напразно съм пожертвала бедната А Мой. Той пристъпи и ме блъсна така силно, че се ударих в стената. Свлякох се на пода и като замаяна видях как той грабна Мохини за ръката и излезе навън на ярката слънчева светлина. Чух тежките им ботуши да трополят по верандата. Цялата къща се тресеше и се люлееше от подкованите им подметки — ужасен шум, който оттогава ме преследва в кошмарите ми. За миг замръзнах на място, от ужас не можех да помръдна, защото той все пак я отведе. После събрах сили, станах и се затичах. Втурнах се към верандата и надолу по дървените стъпала, сега целите изцапани от калните им ботуши, а тъкмо сутринта ги бях мила. Бягах с протегнати напред ръце, с боси крака по камъните на пътеката. Мерзавците бяха съвсем близо. Тя тъкмо се качваше в колата. Стигнах дотам. Дори пипнах с ръце колата, но в същия миг, когато допрях с длани нагорещения метал на джипа, той изрева, смеещите се злодеи потеглиха и гумите изскърцаха в облак от прах. Тя бе обърнала към мен малкото си продълговато лице. Не издаде нито звук, тези прекрасни нейни устни не произнесоха нито една дума. Не каза: „Спаси ме, мамо“, нито пък: „Помогни ми!“. Нищо.

Тичах след тях, можеш да си представиш. Гоних ги, докато изчезнаха от погледа ми, и тогава дори не спрях, нито пък паднах разплакана на земята. Просто се обърнах като играчка на пружина, произведена в Тайван, и тръгнах обратно.

По дървената стълба оставях кървави следи. С разранени стъпала стигнах до кухнята и печката. Дръпнах настрана почернелия димящ спанак от огъня. Миризмата на загорели чушки и спанак беше неприятна. В душата си чух дълбока въздишка. Да, това бе бамбуковото стъбло в сърцето ми. Дълго време трябва да съм стояла до печката, като само се вслушвах. „Кога ще ми попееш? Ще чуя ли песента ти?“ — прошепнах на печката, но тя само въздъхна още веднъж.

Тогава реших да запаря чай. Щях да си направя чай с истинска захар. Само преди седмица бях купила мъничко скъпоценна захар от приятелка, която работеше в Отдела по водоснабдяване, и реших сега да я опитам. Чай с меласа просто не е същото. Цели три години копнеех за чай с красива бяла захар, но винаги си отказвах това удоволствие. Винаги я оставях за децата. Да, при мен децата винаги са били на първо място.

Сложих малко вода в чайника да кипне и сипах с лъжичка чая в голяма синя чаша. Докато стоях и се взирах в чаените листенца, ми хрумна, че наподобяват на множество черни мравки. А когато ги попарих с горещата вода, ми заприличаха на умрели мравки. Покрих чашата с капаче и чух някакви звуци, бяха много настойчиви, но идваха отдалеч. Някой ме викаше. Всъщност ме викаха няколко гласа. Чух приглушен шум от тропане. Реших да не му обръщам внимание. Потърсих захарта, но не можах да си спомня къде я бях скрила. Объркана, седнах на пейката. Навън бе започнало да вали. „Детето сигурно ще се намокри. Малко по-късно ще й сваря джинджифил. Дробовете й са толкова зле“ — мърморех на себе си. Свих колене до брадичката си и сигурно съм заприличала на малка топка, тогава започнах да се люлея напред-назад, напред-назад и запях една стара детска песен, която моята майка ми пееше. Не биваше да я оставям сам-сама в Цейлон. Бедната мама. Непоносимо е да загубиш дъщеря. Не, няма да мисля за загубената захар. Най-лесно е просто да пея и да се люлея. Пеех едни и същи четири стихчета едно след друго.

Сигурно съм стояла така дълго, от време на време чувах настоятелен шум от тропане на деца, които ме викаха и плачеха. Стори ми се също, че виковете им станаха отчаяни, умоляващи и покъртителни, но чувах така слабо тези странни звуци, те идваха толкова отдалеч, че не промених по-рано взетото решение да не им обръщам внимание, а вместо това да се съсредоточа върху болката в главата си. Сякаш чукове удряха по слепоочията ми. Стори ми се, че плувам в море от болка и единствено непрекъснатото люлеене малко я облекчаваше.

Много по-късно някакъв шум наблизо надви болката и проби в съзнанието ми. Присвих очи в следобедната светлина, обърнах се и видях съпруга си, който стоеше на кухненската врата. Широкото му черно лице изглеждаше ужасно и в този миг усетих омраза и неизпитвана досега ярост. Как посмя да ни остави сами да се справяме с японските войници, а той да си седи на приказки с онзи сладкодумен стар сикх[2], който охраняваше сградата на банката? Той беше виновен за всичко. Черна ярост бликна в душата ми, обхвана цялото ми тяло, пред очите ми причерня. Без да мисля, се изправих и се хвърлих към него, крещях като луда пред глупавия, изумен израз на грозното му лице. Чукането в главата ми беше станало така силно, че макар да виждах как устните му се движат, не чувах звуците, които издаваше. Пръстите ми стигнаха до високите му скули и аз забих късите си нокти в кожата му, лъснала от пот, после ги дръпнах така силно, сякаш исках да го одера жив. Отначало той беше крайно изненадан, за да реагира, но когато започнах да вия и отново вдигнах ръце, той ги хвана здраво.

— Лакшми, престани — каза, а аз зашеметена се втренчих в издраните му бузи, кръв струеше по лицето и канеше по яката на ризата му. — Къде са децата? — попита той така тихо, че трябваше да откъсна очи от яката на ризата му и да се взра в тези малки негови уплашени очички.

— Отведоха Мохини — изрекох глухо и както бързо гневът ми беше кипнал, така и изчезна. Почувствах се загубена, копнеех за съпруг, който щеше да отнеме товара от плещите ми поне за един час. Жадувах за някой, който би поправил всичко. Ноздрите му се разшириха като на огромно животно, когато го пронизва силна болка. Изведнъж се свлече на колене.

— Не, не, не — промълви, взирайки се в очите ми недоверчиво. Погледнах го и не изпитах нито болка, нито съжаление. Не, той нямаше да поеме товара ми, дори и за един час. Бавно се изправи като грохнал старец, отиде и премести скрина. Децата излязоха, ридаейки, и се спуснаха към него, той ги обгърна с големите си ръце. Притисна ги всички към едрото си тяло и се разрида заедно с тях. Видях ги, моите деца, как крадешком хвърлят погледи към мен и се притискат към него. Дори Лакшмнан. Децата са невероятни предатели.

— Казах им за съседката А Мой — признах и видях как гърбът на съпруга ми като че ли застина.

— Защо? — изумен попита той шепнешком. В очите му прочетох такъв ужас от предателството ми, сякаш бях забила нож в гърба му. Значи в края на краищата не ме познава. Кръв се стичаше по тъмните му бузи и капеше по яката му.

— Защото помислих, че ще спася Мохини — отвърнах бавно. Една сълза се търкулна по лицето ми. Да, именно в този миг осъзнах какво съм направила. И все пак, ако нещата се върнеха назад, дали бих постъпила другояче? Може би, ако по-умно бях изиграла картите си. Ако тя бе побягнала към полето и се бе скрила сред шубраците. Ако Лакшмнан не беше паднал. Ако…

— Богове, богове, какво си направила? — прошепна съпругът ми. Той още веднъж прегърна децата и каза: — Ще отида до съседите и ако не е късно, ще ги предупредя, но ако вече е късно, не желая никога повече това да се споменава.

Децата кимнаха енергично. Очите им бяха такива големи и изплашени. Той изтича при съседите. Ние чакахме в кухнята. Никой от нас не помръдваше, гледахме се един друг като непознати от два противникови лагера. Севенези се втурна в кухнята. Явно, че срещата на скаутите беше свършила. Очите му гледаха диво. Сигурно бе видял кървавите следи по стъпалата.

— Да не би крокодилът да е хванал Мохини? — попита той задъхан.

— Да — отвърнах. Синът ми наричаше всички с истинските им имена.

— Трябва да намеря Чибинди. Само той може да й помогне сега.

Айя се върна съвсем скоро. Закъснял. Войниците бяха отвели А Мой. Тази вечер Лакшмнан избяга от къщи. Видях го да отива към джунглата, където по-рано изчезваше и Севенези с онзи ужасен син на змиеукротителя. Лакшмнан се върна на следващата вечер изпоцапан и разранен. Не попита за нея. По лицето ми позна, че не са я върнали. Не ми позволи да го прегърна. Тогава още не знаех, но от този ден нататък го изгубих завинаги. Сложих чиния с храна пред него. Той дълго я гледа, като че ли в душата му се водеше борба. След това се нахвърли на храната и яде така, сякаш не се бе хранил от седмици наред. Като изгладняло животно. После изведнъж повърна в чинията си. Вдигна очи към мен, по устните и по брадичката му имаше остатъци от полусдъвкана храна и извика:

— Усещам храната, която тя яде. Кисела. Много кисела. Тя иска да умре. Ама, тя просто иска да умре. Помогни й, моля те, някой да й помогне.

Докато го гледах ужасена, той се сви на топка на пода в краката ми и започна да скимти тънко и пронизително. До този миг не се бях замисляла, че моите близнаци чувстваха едно и също, мълчаха, защото не им бяха нужни думи. Какви звуци чуваха, какви миризми усещаха, какви мисли ги занимаваха, какво изпитваха — болка или радост, при тях всичко беше еднакво. Времето минаваше, моят красив син скимтеше в краката ми, а аз стоях вдървена и неподвижна.

Лакшмнан толкова отдавна се бе откъснал от детството и с такова желание бе надянал мантията на мъжествеността, че аз бях престанала да гледам на него като на дете. Той ставаше преди слънцето да се появи на хоризонта, за да разнесе издоеното мляко в кафенетата в града и да се върне с купища бананови банкноти. Извеждаше кравите на паша в полето, скубеше трева, за да имат за вечерта, два пъти седмично ги водеше до рекичката да се измият и изчистят. Ходеше на лов за дивеч за семейството и переше дрехите, които от предишната вечер бях накиснала с дървена пепел във вода, в която бе варен ориз, когато нямаше сапун. Той вършеше мъжка работа, а беше още момче. Не можах да понеса да го гледам така. Клекнах до него.

— Вината не е твоя — казах и го погалих по главата, но в душата му хиляди обвинителни гласове съскаха: „Лакшмнан го направи. Лакшмнан го направи. Заради него японските кучета я отведоха.“ Опитах се да го прегърна, но той не виждаше, че съм до него и сълзи се стичат по лицето ми. Не усещаше ръката ми. Удряше се с юмруци по бузите, докато лицето му заприлича на изкривена маска, и закрещя, но обвинителните гласове не си отиваха. „Лакшмнан го направи. Лакшмнан го направи.“

Другите ми деца ме гледаха смаяно от прага, чисти в мъката и естествената си скръб, но него го разяждаше ужасно чувство за вина. Той я обичаше най-много и все пак той бе отговорен за срама й. Само ако не беше така непохватен. Ако не беше отскочил и не беше паднал. Ако…

Кой щеше да се ожени сега за нея? Никой. Тя беше непоправимо белязана. Опозорена. Дали нямаше да забременее? Нашата гордост и радост щеше да бъде презряна и зад гърба й хората щяха да шушукат. Цветето, върху което треперехме с толкова внимание, бе стъпкано. Очите, които миех с чай, за да бъдат лъчисти, са наранени завинаги. Затова ли наистина тя прекара последните три години като затворничка в собствения си дом? В терзаещото се съзнание на Лакшмнан тя беше замръзнала в онзи миг на паника, и който трябваше да избира. И той знаеше, че грешката бе негова.

— Ще я доведат — прошепнах тихо в лицето му, бях така близо до устните му, че усетих киселия му дъх. — Не е умряла. Ще я върнат.

Внезапно той престана да се удря. Отдалечи свитите юмруци от страните си и за пръв път ме погледна в очите. Онова, което видях в блестящите му гледци, ме преследва до ден-днешен. Почерняла земя, издухана от вятъра, пуста. Мохини си беше отишла и бе отнесла със себе си плодните дръвчета, цветята, птичките, пеперудите, дъгата, поточетата… Без нея вятърът виеше във високите голи стволове на дърветата. Когато я грабнаха, те отнеха и част от него. Отнесоха всичко хубаво, най-хубавото у него. Той стана непознат в моя дом, в празните му състарени очи просветваше жестокост. Всъщност онова, което видях в очите му, и той видя в моите. Невъобразимо силна зла змия. Тя ни насъска да извършим немислимото. Когато чуеш какво сторих, ще си мислиш лоши неща за мен, но бях безсилна да се опълча на волята й.

Следващите три дни съпругът ми седеше като закован до радиото с надеждата да чуе новини. Той нагласи стола си така, че да може да наблюдава улицата през прозореца на всекидневната. През тези три дни аз не хапнах нищо. Гледах чинии с варена тапиока с цвят на крем, която блестеше в замъгленото ми съзнание. Лакшмнан се будеше по-рано от обикновено, бързо свършваше работата си и след това сядаше на стъпилата отвън с поглед към главната улица, широките му плещи бяха напрегнати от очакване. Той не говореше с никого и никой не се осмеляваше да го заговори. Децата се взираха в мен с разширени уплашени очи, докато из се преструвах, че имам работа. Едва когато в моя ден се появеше детето на нощта, с крака, почернели от греховете, които бе извършило през деня, чак тогава затварях вратата на кухнята и лягах на пейката, втренчила безпомощно очи в мастилената малайска нощ. Отбягвах да се замислям върху съдбата на дъщеря ми. Не желаех да си представям почернелите жилести ръце, зацапани с оръжейна смазка, ненаситните устни и хищните езици. Не можех да понеса и вонята, която се носеше от тях. Боже мой, как само се стараех да не мисля за онзи мъж, който уринирал в Муи Цаи. Лежах и слушах нощните звуци, щурците, бръмчащите комари, виковете на дребни диви животни, шепота на листата от вятъра. Вслушвах се за моята Мохини.

В следобеда на третия ден върнаха А Мой. Тя беше наранена, кървеше и почти не можеше да ходи, но беше жива. Знам го, защото стоях в сенките на метър от прозореца и видях как смазаната й от мъка майка изхвърча от къщата с писъци при вида на повехналото крехко телце, поддържано от двама войници. Те пуснаха момичето в краката на майката и си тръгнаха. Семейството внесе момичето вътре. Обзе ме страх. Къде беше Мохини? Защо я нямаше? Трябваше да изтичам навън и да ги питам.

Вероятно ще я върнат утре, казах си в миг на слабост.

Тази вечер, макар и да се стараех да стоя будна, ме обхвана особена летаргия и заспах в кухнята. Сънят ми беше неспокоен, явяваха ми се странни сънища, будих се няколко пъти, плувнала в пот и жадна. Тревожна и в очакване, неуморно се разхождах из къщата, влизах от стая в стая, мърморех си нещо, очите ми бяха неспокойни. Отворих един прозорец и погледнах навън в нощта. Всичко изглеждаше и звучеше нормално. Откъм храстите се чуваха щурци, а откъм къщата на змиеукротителя — долиташе тъжната мелодия на флейтата. Комари жужаха. Затворих прозореца и отидох да нагледам децата. Те ми изглеждаха като непознати. Беше страшно горещо.

Хладната вода се спускаше по тялото ми и плискаше шумно върху циментовия под, заля цялата баня, образувайки вълнички, които се разливаха върху ниския праг под вратата. Водата протече надолу по коридора. Стоях в мокрия коридор и тъй като се почувствах малко по-добре, реших да си запаря силен чай. Ако съпругът ми беше буден, щях да направя чай и на него. Влязох в спалнята увита с мокра кърпа, вързана над гърдите ми.

Айя седеше в леглото, бе отпуснал глава в ръцете си. Щом чу стъпките ми, ме погледна. Върху леглото беше опъната малка зелена рокличка. Приближих се и пипнах коприната. Усетих я хладна между пръстите си. Бях нарязала едно от моите хубави сарита, за да й ушия тази рокличка, и след това я бях забравила. Сякаш беше преди век, бях я направила за Дивали — празника на светлините, когато я облякох в зелено, за да отива на очите й. Спомням си, че бях сложила няколко маслени лампи из къщата, когато я нагласих с нея. Боже мой, колко малка е била тогава. Дори свещеникът в храма я щипна за бузката възхитен. Погледнах свития разстроен мъж, който седеше върху леглото и гледаше като в мъгла.

— Къде я намери? — попитах. Усетих, че гласът ми прозвуча укорително. Знаех кое къде се намира в къщата. Познавах къщата от горе до долу и все пак толкова години той грижливо бе крил тази рокличка.

— Пазех я за дъщеря й — прошепна.

Някъде вътре в себе си усетих такава празнота, че просто не бях в състояние да я приема. Ако признаех, че е така, това би било равносилно да се смаля до нищожество. Тихомълком взех някои дрехи от скрина и излязох. Усещането, че ми е по-добре след банята, изчезна. Айя разтвори своята болка като грамадно ветрило. Толкова сурова бе, изпъстрена с различни по големина петна в червено и заплашително черно, че отстъпих крачка назад изумена. Трябваше да прегърна скърбящия човек, но това не ми беше в характера, вместо това у мен се зароди ревност. В моите очи неговата любов изглеждаше по-чиста, по-висша от моята.

Запарих чая, седнах и го гледах, докато изстина. Искаше ми се да хукна от къщи, да стигна до японския гарнизон и да поискам да я пуснат, но можех само да седя като безсилна старица, зареяна в миналото. Спомних си как заведох децата в китайски храм по случай празника на Куан Ин. Там сред хартиените коне в естествен ръст имаше една много голяма статуя на богинята на милосърдието, облечена с обичайната й широка роба, около нея бяха подредени блестящи бронзови урни, пълни с дебели червени китайски пръчки. Ние запалихме тънки сиви пръчици с тамян, свитъци цветни хартии й малки знаменца, които трябваше да символизират богатство и напредък. Сякаш беше вчера, децата ми стояха подредени, с любопитно ококорени очи — смълчана редица чернокоси глави, пълничките им ръце стискаха малки знаменца, върху които бяха изписани имената им с китайски йероглифи. Гледах ги как едно по едно тържествено изгарят своето знаменце в изкорубено старо цинково корито. Над тях закачените кръгли червени фенери се люлееха и кимаха на ранния утринен ветрец. След това всеки от нас пусна по една птица от клетка, прислужникът в храма бе нарисувал малка червена точка на гърба на всяко малко телце, за да не посмее никой да я хване и да я изяде. Стоях там и се помолих за децата си, докато те с истинско удоволствие гледаха как птичките отлитат на свобода. Пази ги, закриляй ги и ги благослови, мила богиньо Куан Йн, молех се, но когато си тръгвахме, спомням си, че погледнах в хладното спокойно лице на богинята и си помислих, че не ме е чула.

Навън в тъмнината чувах как братята на А Мой пълзят в отводнителния канал и ловят хлебарки. Всяка вечер, светейки си със свещи, те претърсваха всички канали за хлебарки и ги пъхаха в шишета, за да нахранят кокошките сутринта. Шепотът им на китайски ме разсея.

— Ух, виж колко е голям този дявол.

— Къде? Къде?

— Главата й е до крака ти. Бързо, хвани я, преди да се е пъхнала в някоя дупка.

— Ти колко имаш досега?

— Девет. А ти?

Гласовете им и шляпащите им чехли в мокрите канали заглъхнаха. Опитах се да се ядосам при мисълта, че с младите си ръце пипат такива отвратителни създания в мръсотията, но по време на японската окупация беше така. Зърно рядко се намираше и когато кокошките се хранеха със сочни хлебарки, бързо наддаваха.

Пак ми стана горещо. Плиснах ледена вода на лицето си и затоплих изстиналия чай. По някое време след това сигурно съм заспала на пейката, защото изведнъж се стреснах. Бях оставила лампата запалена. Часовникът в кухнята показваше три часът сутринта. Първото, което ми направи впечатление, беше усещането за спокойствие. Непрекъснатото чукане в главата ми беше спряло. Бях живяла с него денем и нощем толкова години, че внезапното му пълно изчезване ми се стори странно. Удивена, допрях ръце до слепоочията си. Докато седях и се чудех на това, което всеки би приел за нормално, моят съпруг влезе в кухнята. Широките му рамене бяха отпуснати като на победен човек и очите му блестяха мокри в тъмното.

— Няма я. Най-после си отиде. Не могат да й направят нищо повече — изрече той със задавен глас. Какво нежно сърце имаше този човек. Не можеше да завиди на светлия мир, който съвсем сигурно очакваше невинната й душа. Очите с дебели клепачи, подобни на голяма костенурка, бяха пълни с тъга. После той тихо се обърна и излезе. Пулсиращото главоболие отново се появи безмилостно и отмъстително, докато се взирах в отдалечаващия му се гръб.

Разбрах. Тя е идвала в къщата. Събудила ме е и е разговаряла с баща си. Дошла е да се сбогува. Нямаше какво повече да чакам. Разбрах какво се бе случило. Вероятно съм го знаела още от мига, в който видях злодеите да връщат А Мой на семейството й. Затова не съм изтичала да питам за Мохини. Вече съм знаела. Тя беше загубена за мен. В душата си усетих онова чудовище змията, за която ти споменах малко по-рано — черна и ужасно отмъстителна, да се изтяга и смело да съска.

Госпожа Мета от Цейлонската асоциация дойде да поднесе съболезнованията си и поседя при мен във всекидневната. Дълго седях затворена в мълчание, гледах грозната й уста и тъпия й конски нос, от дясната страна на който имаше бенка.

— Само добрите умират млади — изрече тя набожно и изведнъж ме обзе страшно силно желание да й ударя плесница. Всъщност те видях как ставам и я удрям така силно, че главата й се извърна на кльощавия й врат. Подтикът беше много силен, затова трябваше да се изправя. Предложих й чай.

— Не, не, не си правете труда — отказа тя бързо, очите й бяха нащрек, но вече й бях обърнала гръб. Помислих, че я мразя. Помислих си също, че я познавам. Тя беше онази завистлива врана, за която мама ме беше предупредила. Онази, която пиела сълзите на хората, за да поддържа перата си черни и лъскави. Враната, която каца на най-високото дърво, за да види първа погребалната процесия.

В кухнята направих чай. Сипах последните лъжички от скъпоценната захар. Когато чаят беше готов, опитах го с малка лъжичка и прецених, че е идеален. Знаех си, че тя щеше да изпие нейния до последната капка. Сложих чашата с чай на пейката и си спомних малката зелена рокличка, която лежеше на леглото. Позволих си лукса за малко да омекна и веднага напиращите сълзи изгориха болезнено очите ми, рукнаха надолу по страните ми и започнаха да капят в чашата с чай. Знаеш ли, единствените сълзи, които завистливата врана не бива да пие, са сълзите на скърбяща майка. Майчините сълзи са така свещени, че са забранени за нея, иначе перушината й ще стане матова от болест и тя ще умре бавно и мъчително. Бях права за чая — изпи го до дъно, но сбърках по отношение на жената. Този ден направих грешка. Госпожа Мета не беше враната, за която мама ме беше предупредила, защото продължи да идва и всеки път предлагаше помощта си. Тя почина неотдавна и като я гледах как лежеше на смъртния си одър грозна както винаги, ми стана мъчно за онова, което направих. Наведох глава и признах греха си на ухото й. Стори ми се, че съсухреното й тяло потрепери леко, но очите й се усмихнаха, когато я погледнах. Тя почина, без да каже нищо повече.

Смятах, че А Мой няма да тежи на съвестта ми, но не било така писано, защото след по-малко от седмица прегърбеният й баща поведе волската каруца покрай нашата къща с тялото й, увито в рогозка, изплетена от листата на кокосова палма. Стоях зад завесите и гледах като черната кобра, която се крие в тайно кътче в джунглата и наблюдава как скърбящата майка удря главата си в каменните колони, след като е положила мъртвия си син пред олтара на бог Шива. Бедната А Мой се бе обесила на гредите на къщата. Беше сложила край на живота си от срам.

Баща й я погреба в необозначен гроб някъде, не много далеч. След това странно и бедно погребение Айя отиде да изкаже съболезнованията си, но аз нямах сили да погледна в очите Първата съпруга. Дори от нашата къща чувах смразяващия кръвта вой от мъка, беше тънък и пронизителен като предсмъртна агония на куче.

Аз също бях загубила дъщеря. Ако беше изпаднала в същото положение, сигурна съм, че и тя би постъпила като мен. Любовта на майката не познава нито закони, нито граници и не се подчинява на господар, освен на себе си. Не признава никого. По онова време не разбирах, че съм сторила зло. Отказах да скърбя за Мохини както трябва. Вместо това си повтарях колко много съжалявам, че Айя е запазил малката зелена рокличка, а не аз. Трябвало е да се сетя да я запазя. Дори и сега я търся сякаш тя беше тайният ключ към всичко. Търся я и не мога да я открия. Знам, че той я пази, защото вярва, че Мохини ще се върне. Някой ден. Крие я на някакво потайно място далеч от любопитните ми очи, от ревнивото ми сърце и от опетнените ми мисли.

[1] Тапиока — корени на тропическото растение маниока. Има високо съдържание на кола, използва се за сгъстяване на супи и като съставка за лепилото на пощенските марки. — Б.пр. ↑

[2] Скх — член на религиозно общество в Пенджаб. — Б.пр. ↑

Втора част
Мирисът на жасмин

Лалита

Историята на нашето семейство се дели на два определени периода — преди и след смъртта на Мохини. След смъртта й мама, татко и Лакшмнан се промениха неимоверно. Дори външно изглеждаха различно. Никога не съм мислила, че е възможно за един следобед човек да претърпи такава драстична промяна. Смятах, че хората са непреклонни същества… и все пак това стана. Един горещ следобед преди много години цялото ми семейство се промени из основи.

Най-странното е, че не мога да си спомня този знаменателен ден. Всъщност дори не помня Мохини. Може би се сърдя на това нещастно момиче, което промени целия ни живот, като просто си отиде. Съзнавам, че не съм справедлива. Беше отвлечена с остриета на щикове, но въпреки това донякъде ми се иска да я обвиня за това, че не беше обикновена като всички нас. Знам, че и това не е справедливо. Тя не бе избрала външния си вид.

Понякога я свързвам с мириса на жасмин, препил ръката на мама. Не се притеснявай, няма нищо смущаващо. По-скоро е някакво обяснение. Мохини умря в края на японската окупация. По това време мама отглеждаше крави. Ставаше в четири часа сутринта, за да ги издои, преди да ни събуди, тогава остър мирис на краве мляко се носеше около нея. Щом японците си заминаха, мама продаде кравите. Вече не ставаше в четири сутринта, а по-късно и единственото, което правеше, преди да ни събуди, бе да напълни една чиния с цветове на жасмин за олтара. Детските ми спомени са съхранили аромата на жасминовите цветове, който струеше от пръстите й, и аз си въобразявах, че на това място преди малко е минала Мохини. Как мразя миризмата на жасмин! Мирише ми на смърт.

Когато силно се напрегна, си представям сестра ми, помня лицето й такова, каквото е на единствената снимка, на която я имаме. В продължение на много години мама я държеше в малко копринено портмоне, докато един ден Севенези я занесе в магазина на Чин Тек на улица „Ялан Гамбут“ и там я сложиха в дървена рамка в черно и златно. Мама свали от стената във всекидневната най-хубавата бродерия на Анна — паун, подскачащ по зелена морава с цъфнали оранжеви цветя, и закачи снимката на нейно място. Беше правена малко преди нахлуването на японците, цялото семейство сме облечени с най-хубавите си дрехи, макар че изобщо не си спомням как сме отишли до студиото и сме се подредили пред фотографа. Снимката е черно-бяло свидетелство за пропуските в паметта ми.

Мама си е сложила тежка златна верижка, на която висеше хубавият медальон с рубин, който продаде в началото на японската окупация. Тя е седнала, гледа към камерата и смело отказва да се усмихне. На лицето й се чете възхитителна гордост. Не е красива, но съзнава, че животът й се е подредил добре. Татко е изправен, едър мъж, облечен е с риза с къси ръкави, която може да служи като пример за съвършено изглаждане. Леко прегърбен, той се усмихва самодоволно към камерата и въпреки това имаш усещането, че не гледа в очите ти. Лакшмнан е издал напред брадичка и е изпъчил гърдите си като червеношийка. В погледа му се забелязва същата смелост, която има и у мама. Той живее с чувството, че му е писано да върши велики дела. Анна е сплела пълните си ръчички пред себе си в трогателен жест и е обута с любимите си червени обувки. Мисля, че ги помня. Отстрани имаха лъскави катарами.

Косата на Джейан е грижливо накъдрена от Мохини, но раменете му са тесни, а тъмните му очи вече пораженчески са загубили блясъка си. Вижда се зъбатата физиономия на Севенези, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на широките си къси панталонки. Очите му на палавник блестят. Прилича ми на уличен хлапак, облечен с чужди хубави дрешки, за да мине за дете на мама. После виждам себе си. Седя в скута на мама, малките ми заспали очички гледат със замъглен поглед. Разглеждам лицето си и търся клепките си, но не виждам такива. После се спирам на леко отворената ми уста, веднага си личи, че ми е била отказана дори бързо отминаващата хубост на детството.

Накрая очите ми се спират върху Мохини. Това е последното лице, което не съм разгледала. Не мога да срещна погледа й, защото се е обърнала и гледа Лакшмнан. Дори както е в профил си личи, че е красива и различна. Тъй като е уловена в движение и фактът, че не гледа право към обектива, я прави някак си по-жива, по-истинска от всички нас, сковани на снимката. Странно е като си помисли човек, че всички ние сме живи, а тя не е. Жива е само на нашата застинала снимка.

Преди онова време, когато всяка сутрин се събуждах от мириса на жасмин, Лакшмнан беше моят герой. Чуждите войници го бяха научили да казва: „Ей, дечко“. Така се обръщаше и към мен. На английски. Винаги с весел глас. Всякога ми е изглеждал едър и широкоплещест. Спомням си го гол до кръста и бос, младежките му силни мускули подскачаха на слънчевата светлина, докато енергично биеше нашето пране. Блестящи капчици вода летяха около него като че ли беше бог на водата. Струваше ми се, че той непрекъснато биеше нашите мръсни дрехи върху гладкия камък в задния двор. Млад, пращящ от здраве и страшно хубав, предстоеше му блестящо бъдеще. Капчици вода, пълни със слънце, непрекъснато хвърчат около него. Стоя сред зеленчуковата градина на мама и не мога да откъсна погледа си от този митичен воден бог. Възхищавам се колко досетливо е накарал слънцето да оцвети сапунените мехурчета. Зелени, червени, жълти, сини…

Помня го и до тежкия мелничен камък. Всяка сутрин брат ми мелеше подправките, които придаваха вкус на нашата храна. Той превръщаше шепи изсушени люти чушки, кимион, замбун, кориандър, копър, кардамон, куркума в цветни купчинки смлян прах. Изсипваше ги върху малко сребърно подносче за мама, също като подарък. Малки влажни купчинки в жълто, зелено, оранжево, тъмночервено и в цветовете на земята.

Защо ли не мога да си спомня нищо друго? Защо не помня нещата, които Анна и Севенези помнят?

Мама се дразни от мен, но нищо не мога да направя. В моите очи миналото не представлява кой знае какви събития, а обикновени неща — като например как се връщам от училище и заварвам мама да седи по турски върху пейката в кухнята и да ниже гирлянди от различни цветя, за да окичи ликовете на боговете в нашия олтар. Нищо друго не изпъква, няма какво да откроя. Просто неща, които виждах всеки ден. Цветните гирлянди, намотани на кълбо върху сребърен поднос до нея. Сиамското манго, което тя държеше в ориза, за да узрее по-бързо. Чудесните часове, които прекарвах, потънала в разглеждането на дървения й сандък. Направен от солидно тъмно дърво, с тежки бронзови дръжки, той беше най-любопитното нещо от моето детство. Сандък, пълен със съкровищата на мама. Вътре имаше сарита в ярки тонове, за които тя винаги казваше, че един ден ще бъдат на сестрите ми и на мен. Пипах с пръсти хладния копринен плат и се мъчех да си представя кои от тях някога ще да станат мои. Знаех, че зелените се пазят за Мохини. Мама твърдеше, че зеленото най-много отива на кожата й. В сандъка се пазеха и най-важните документи на мама, както и вързани с лико купчини писма от баба. След като японците си заминаха, кутията с бижутата на мама беше свалена от кокосовото дърво и зае полагащото й се място върху дървения скрин. Беше от шоколадови бонбони и мама веднъж я отвори пред нас. Беше пленителна. Рубини, сапфири и зелени камъни блещукаха и намигаха, сякаш щастливи да видят дневната светлина и да ги докосне човешка ръка.

Пазя изненадващо ясни спомени за растения, насекоми и животни. За красиви пурпурни листа, върху чиято гладка повърхност капка дъжд блести като искрящ диамант. Или как седя навън на слънце и с часове наблюдавам като хипнотизирана мравките. Какви удивителни същества са те. Непрекъснато вървят напред-назад, напред-назад и мъкнат товари, няколко пъти по-големи от техните мънички телца. Ако стоя съвсем неподвижна, някое водно конче може да кацне на ръката ми. Те са красиви същества с прозрачни крилца, които носят дъгата със себе си. Изпитвам смирение пред големите им искрящи като кристални топчета очи, дълбоко в тях има по една черна точка. Докато ги наблюдавах как поглъщат десетки малки и големи комари, недоумявах как ли им изглеждам аз на тях. Крачетата им гъделичкаха кожата ми. Най-интересното е, че могат да вървят и назад. Понякога изненадващо големи бръмбари с твърди черни крила и малки извити рогчета кацаха по ръцете ми, но от всички насекоми, които си почиваха на протегнатите ми ръце и ме гледаха глупаво, скакалците ми бяха любимци. Наблюдавах застиналите им муцунки и ми изглеждаха замислени, дори малко тъжни. Понякога стоножки с ненужно много крачка се разхождаха по ръцете ми или някоя дългоножка кацаше върху полата ми и се клатеше като пияна. Веднъж на смрачаване, както си седях така, един прилеп долетя и кацна на дървото манго. Увисна на един тънък клон с главата надолу и смачка още голата главичка на едно малко птиченце.

Обаче от всички същества на света най-големи любимци ми бяха пилетата, които живееха под нашата къща. Обичах ги, когато бяха мънички, жълти и пухкави, и се гордеех с тях, когато се превръщаха в кудкудякащи кокошки с лъскави очи. Когато бях много малка, си навеждах главата и се провирах в техния дом под къщата. Там винаги беше полутъмно, но приятно и прохладно, миришеше на перушина от кокошките, които се криеха вътре в острата миризма от курешките си. Трупаха се около мен и къткаха, така че ако направех дори една крачка, щях да ги смажа с гумените подметки на чехлите ми. Щом застанех на едно място, те се тълпяха около мен, махаха с крила и понякога нетърпеливо подскачаха нагоре в очакване да им хвърля храната, а когато го сторех, те лакомо започваха да я кълват от земята. Безкрайно се забавлявах, докато ги гледах как се хранят, после ровех из сандъците и вадех яйцата, някои имаха два жълтъка. Мама никога не позволяваше на момичетата от нашето семейство да ядат тези малко деформирани яйца, защото се смятало, че в противен случай ще родят близнаци.

Трябваше обаче да се пазя от петела. Той беше великолепен и красив, но неизлечимо луд. Накланяше глава на една страна и с особеното си пронизващо жълто око следеше движението на яркосините ми гумени чехли. Понякога ме гонеше и дори ме нападаше, без никаква причина ме пъдеше от тяхното пространство под къщата. Сядах на камък до един от коловете на къщата и си задавах въпроса, какво ли го караше винаги да бъде така ядосан. Въпреки всичко го обичах.

Няколко дни след смъртта на Мохини както седеше на пейката в кухнята, мама бавно се отпусна настрани, докато главата й легна в скута на Анна. Анна гледаше право напред и сложи малките си пълни ръчички върху главата на мама.

— Сега, след като вече я няма, трябва да се отърва от всички миризливи кокошки под къщата — заяви мама с равен и безизразен глас.

Аз я изгледах ужасена, ала тя удържа на думата си, кокошките бяха изклани една по една, докато се свършиха. Мрежата около коловете беше свалена, а земята — почистена. Долу вече не беше тъмно и плесенясало. Нямаше ги вече миризливите кокошки с лъскави пера.

Разбира се, имам прекрасни спомени за татко. Седях и го наблюдавах как похапва диня на верандата. Изяждаше един резен толкова бавно, че можех да заспя, докато го гледам. Едно по едно семенцата се плъзгаха беззвучно от ъгълчето на устата му и падаха в лявата му ръка. Всичко това, разбира се, беше преди татко да загуби вкус към живота и да започне да се разхожда безцелно из къщата, да тътри краката си от една стая в друга, като че ли търси нещо загубено.

Като по-млад баща ми е бил истински скулптор. Той направи от дърво красив бюст на мама. Представях си, че така трябва да е изглеждала преди — преди да се оженят, преди ние да се появим и преди множеството разочарования в живота да я сполетят. Баща ми бе уловил блестящите й очи, в които имаше и хумор, и интелигентност, както и безгрижната й усмивка. Беше я хванал в момент, преди всички ние да я затворим в клетка с нашата глупост, с нашата мудност и с невъзможността да се приспособяваме. Това бяха наши грешки. Ние я превърнахме в наежен тигър, който крачеше из клетката си денем и нощем и ревеше яростно към онези, които го бяха поставили там, тоест към нас. Когато ограбиха дома ни, докато бяхме на онази сватба в Серембан, бюстът изчезна заедно с всичко останало, но веднъж жената на змиеукротителя го видяла на пазара. Някакъв мъж го извадил от чувал и го продавал само за един рингит. Съседката го купила и го донесе на мама. Спасеният бюст се върна и стоя във витрината у дома, докато Мохини умря. След това мама извади бюста от витрината и разби красивия предмет на трески. Дори това не й бе достатъчно. Тя натрупа треските на купчина и ги изгори в задния двор. Слънцето залязваше и на пурпурната му светлина тя застана с гръб към всички нас, опряла ръце на хълбоците си, докато наблюдаваше как черен пушек се вие от дървените тресчици. Едва когато бюстът се превърна в купчина пепел, се прибра вкъщи. Никой от нас не посмя да я попита защо го направи.

Когато бях малка, с мама ходехме на пазара всяка сутрин. За да скрие досадата си от присъствието ми, тя започна една игра. Превръщаше се в Кунти — древна разказвачка на приказки от едно малко селце в Цейлон, а на мен по чудо се падна ролята на Мирабай — красиво момиченце, което живеело в тайнствена гора с едно добро семейство елени.

— А, ето къде си била, мила Мирабай — произнасяше монотонно и замислено мама, като че ли наистина беше ужасно стара. Хващаше ме за ръка и ми разказваше чудесни приказки за свирачи на раковини с тюрбани на главите от друго време. За Рама, за чудотворните му лъкове и за Сита, която плаче в омагьосания си пръстен. Как затаявах дъх и се боях от мига, в който Сита, която не може да устои на елена, пристъпя и попада в злите ръце на Равана — демонът крал на Ланка. И за опашката на бога на маймуните, която растяла и растяла, и не спирала да расте. Разказваше ми за свещената петглава статуя на бога слон, която свещеникът от един храм намерил в пресъхналото речно корито в родното село на майка ми в Цейлон.

От всички приказки, които ми разказваше тя, любимите ми бяха за нага бабас — голи аскети с пепеляво кафява кожа, които обикалят голите склонове на Хималаите с надеждата да се доберат до бог Шива, тъй като той медитирал там. Никога не се уморявах да слушам за нага бабас, измислени от мама, за неимоверната им сила и за ужасните обреди при ритуалното приемане в техните среди. Мислех си за годините, които прекарвали в студени пещери, взирайки се в голите каменни стени, и след това за протяжните месеци, докато кръстосвали напечените като жарава пустини. Понякога ми се струва, че от детството най-добре си спомням приказките на мама.

Следобед седях на пода до нея, докато на шевната си машина „Сингер“ тя превръщаше купища плат в дрехи за нас. Помня, че гледах как с краката си натискаше предала на машината. Колелото се въртеше все по-бързо, а ненаситната машина изяждаше метър след метър плат. Когато станах малко по-голяма, облягах брадичка върху гладкия метален плот и треперех да не би машината случайно да глътне пръстите на мама. Явната й лакомия и зли зъби задълго ми опъваха нервите, но в края на краищата се уверих, че мама наистина е много умна и винаги може да я надхитри.

Помня също мириса на карамел, докато захарта се топеше в нашата голяма черна метална тенджера. Това бе в хубавото старо време, когато мама ме настаняваше в пейката и слагаше купчина стафиди до кръстосаните ми крака, а тя се заемаше да прави сладки жълти кифлички за чая. Правеше най-хубавите кифли и криеше в тях едри стафиди и сладко кашу. Обичах да гледам и как мама правеше халва. Тя здраво държеше черната желязна тенджера за двете дръжки и бъркаше сместа, докато олиото започнеше да се процежда и халвата ставаше прозрачна като цветно стъкло. После разстилаше прозрачната оранжева смес върху поднос и я оформяше на ромбове с остър нож. Режеше я, докато беше още гореща, и ми позволяваше да изям всички крайчета, от които не излизаха правилни ромбове. Затова дори сега, макар да съм възрастна, обичам халвата още топла. Заради крайчетата, които не стават на ромбове. Тогава машината на времето ме връща в онези следобеди, когато в кухнята бяхме само щастливата аз и мама. Татко беше на работа, а всички други на училище. Предполагам, че Мохини също е била вкъщи. Разбира се, че е била. През цялото време, докато японците бяха тук, тя стоя скрита в къщата.

Понякога, след като споменът за нея съвсем избледня, си представях, че виждам как хубавите й крака изчезват зад някоя врата. Бях сигурна, че съм чула веселите звънчета, които тя винаги носеше на глезените си, но когато изтичвах в стаята, там нямаше никой. Ужасно се разстройвам, че нямам спомени за нея. Напрягам паметта си. Тя ли миеше косата ми? Тя ли ме слагаше на стъпалото пред кухнята и мажеше тялото ми с масло всеки петък? Тя ли ме взимаше на ръце и ме гъделичкаше, докато се разсмея на глас? Дали не помагаше на мама да бърка сместа за халва? Не беше ли нейна светлата ръка, която крадеше стафиди от купата и ги хвърляше в краката ми, докато мама беше с гръб? Въпреки всичко виждам само как мама се е навела над горещата печка и бърка с дървена лъжица захар и топено масло. Много е напрегната, защото халвата трябва да стане идеална.

Дори когато си представям как стоим подредени пред олтара за молитви, не мога да си спомня Мохини. Виждам как мама се моли така набожно, че сълзи се изплъзват през затворените й клепачи, гласът й трепери, докато пее хвалебствените химни. Мама вярваше, че ако пали лампа с благовонно масло, гори камфор, всеки ден без изключение отправя молитви и натърква пепел по челата ни, ще защити всички ни от злото. Чувам как Лакшмнан пее с неговия силен и твърд глас, бебешкото гласче на Анна и красивия висок глас на Севенези, напомнящ повече на птичка, запяла сутринта, отколкото на момчешки глас. Джейан пък пееше така фалшиво, че Лакшмнан се смееше сподавено. Обаче не мога да си спомня гласа на Мохини, ако въобще е била там. Разбира се, че е била! Тя стоеше до Лакшмнан, косата й беше мокра и стигате чак до кръста й.

Казват ми, че поне трябвало да помня как съм помагала на Мохини да прави туршия. Пълнехме петдесет зелени лимона с морска сол и ги слагахме в плътно затворено гърне под пейката, където трябваше да престоят три дни, докато заприличат на разрязани отворени сърца. След това ги изваждахме и внимателно ги подреждахме върху големи извити палмови листа да се сушат на слънце, за да станат жълто-кафяви и твърди като камък.

— Не помниш ли как всички седяхме на прага на кухнята и чак пръстите ни заболяваха, докато изстискаме петдесет прясно откъснати лимона в гърнето, пълно с втвърдените кафяви лимони? — питат ме и не ми вярват.

— Не можеш ли да си спомниш как ама разбъркваше в сместа люти чушки и копър? Не гледахме ли всички как Мохини слага капака на гърнето и го връзва много здраво? — Гледам ги с глупав поглед. В началото, когато болката от изчезването й беше още остра като бръснач, свалях снимката й от стената и се взирах в нея, но тя отбягваше погледа ми. Дали просто не съм я изтрила от паметта си? Не, не е възможно. Не съм чак толкова силна. Тогава защо не мога да си я спомня като всички останали? Нямам изобщо никакъв спомен за онзи следобед, когато я откриха и я отведоха. Изличили са се дори онези три страшни дни, когато никой не знаеше дали е жива или не.

Вероятно съм била твърде малка. А може би онзи шантав сън как татко отива съвсем сам под навеса, покрит с ламарини, построен, за да приютява кравите, стои прегърбен, а лицето му е изкривено от чудовищна болка, не е бил сън. Може би всичко е било твърде сложно, за да го запомни едно дете, сковано от безпомощен ужас, което се бои дори да диша под къщата, докато в ръцете си държи жълти пухкави пиленца.

Помня, че се вцепених, когато го видях да обляга чело до кравата Рукумани и да ридае така горко, и с малкото си детско сърце разбрах, че той никога повече нямаше да бъде същият. Искаше ми се да бях умряла. Така и така си знаех, без някой да ми е казал, че никой от семейството не ме обича особено силно. Съвсем сигурна съм, че татко никога не би плакал така за мен. Чувствах се отхвърлена и виновна за страданието на баща ми, защото проумях, че то е прекалено дълбоко, за да го понеса. В края на краищата вината беше моя. Не беше редно да заемам мястото в скривалището на Мохини. Тихомълком го наблюдавах как хлипа така силно, че дори кравите се размърдаха неспокойно под навеса, камбанките им зазвъняха, но той продължи да ридае като дете.

Бях на десет години, когато Мохини умря. Струва ми се, че дълго след това татко все седеше прегърбен на стола часове наред, взирайки се с празен поглед неизвестно къде. Отначало мислех, че ако отида и му покажа къде съм се порязала, той щеше да изпее песничка за моите наранени крака и ръце с неговия ужасен глас, както правеше по-рано. Тогава щях да се разсмея и болката и на двамата щеше да се изпари тихо през задната врата, защото той винаги казваше шеговито, че и най-лошата болка не би издържала фалшивото му пеене. Но когато застанех до него и му покажех нараненото място, той ме галеше разсеяно по тънката къдрава коса, а очите му винаги бяха устремени някъде далеч в пространството. Може би Мохини стоеше там на хоризонта и му махаше. После станах твърде голяма, за да ми пее някой за раните по краката, а и той никога повече не пропя.

По онова време моят брат Севенези беше още момче, но вече проявяваше цялата си странна сила. В нощта, когато Мохини умря, той я видял. Събудил се от дрънкане на звънчета. Стреснал се от дълбокия си сън и седнал в леглото. Там, сред огледалата и другите дребни предмети, които проблясваха на лунната светлина, духът й стоял, все едно че била жива. Изненадан, той втренчил очи в нея. Изглеждала много светла и много красива. Облечена била със същите дрехи, с които я отведоха от къщи, затова веднага я познал. Излъчвала топлота, изглеждала както обикновено. Тя просто стояла и го гледала. Доколкото могъл да забележи, нито по лицето, нито по тялото й имало някакви следи от наранявания. Дори косата й била лъскава и сресана. После се усмихнала мило.

— Чудесно — извикал той радостно, отдъхвайки си. — Не са ти сторили нищо лошо.

Видял я как се приближава до другото легло, на което спяхме двете с Анна, а звънчетата на глезените й подрънквали. Твърдеше, че тя леко ни погалила по главите, навела се и ни целунала. Ние не сме се събудили, не сме помръднали. Той гледал и все повече се обърквал. Ставало нещо странно, което не бил в състояние да проумее. После тя отишла до другата страна на леглото и целунала Джейан, който дишал тихо, но най-дълго се задържала, за да се полюбува на Лакшмнан. Той бил така капнал от тревоги и очакване, че спял като мъртъв. С израз на голямо съжаление тя се навела и целунала нежно брата си близнак, устните й се задържали на бузата му сякаш не искала да се откъсне от него.

— Чака го много труден живот. Трябва да се опиташ да го напътстваш, макар да се боя, че той няма да те слуша — прошепнала тя със странен глас. После погледнала право в очите смутения Севенези. — Слушай внимателно гласа ми, малки мой пазачо, сигурно ще ти се обадя. — После тя се обърнала и се отдалечила, тихото подрънкване на звънчетата й заглъхнало.

— Почакай! — извикал той, протегнал ръка към нея, но тя продължила да върви в тъмното, така и не се обърнала. В коридора на път към кухнята тихото подрънквано замряло. Тъй като останал с впечатлението, че е сънувал всичко това, Севенези станал от леглото и отишъл в кухнята, където лампата светела. Мама, прегърбена и сломена, гледала навън в нощта. За пръв път не правела нищо с ръце. Безпомощно ги държала в скута си, обърнати с дланите нагоре. Това само по себе си объркало и смутило брат ми. Ръцете на майка ми винаги бяха заети с нещо — да шие, да кърпи, да чисти аншоа или ориз, да пише писма на майка си, да чука леща или да прави нещо друго.

— Мохини върна ли се, мамо? — попитал я.

— Да — отвърнала тя тъжно, вперила поглед в нощното небе. Рязко обърнала глава и го изгледала с любопитство. Очите й зеели като две черни хлътнатини на отпуснатото й лице. — Защо, да не си я видял?

Той я изгледал втренчено.

— Да — отвърнал и изведнъж се уплашил. Едно тихо гласче в главата му прошепнало, че вече нямало нужда да се безпокои дали Раджа ще се опита да отвлече Мохини. Опасенията, че едно юношеско влюбване ще се превърне в маниакално преследване, вече били безсмислени. Японците го избавили от този негов страх.

Нещо любопитно се случи след окупацията. Заминаващите си японци трябваше да изоставят складовете си, пълни със съкровища и конфискувани вещи. По време на окупацията те често изпращаха в родината си кораби, пълни с плячка, но след като бяха победени, се принудиха да си тръгнат от нашата страна с празни ръце. Жената на змиеукротителя притича до нашата къща, за да ни каже, че един голям склад до пазара бил разбит.

— Бързо! — извика тя. — Целият склад е пълен със стоки и всеки граби чували със захар, ориз и всичко, каквото му видят очите.

— Върви — каза мама на татко. — Плячкосват склада до пазара. Иди и вземи нещо. — Баща ми хвърли кърпата, с която се бе увил, обу си панталоните, а мама се суетеше около него и мърмореше тихо.

— Побързай — подкани го тя и той се отдалечи с колелото.

Татко въртял педалите толкова бързо, колкото могъл, но когато стигнал в склада, се оказало, че бил закъснял и всичко било разграбено. Срещнал цяла процесия от хора, които носели на рамо големи кутии и обемисти чували, но като влязъл през зеещите врати, вътре имало само боклук. Стигнал с велосипеда до средата на празния склад и се огледал. Помислил си унило, че мама го чака и острият й език няма да го пощади, но докато излизал с колелото, видял едно продълговато сандъче, бутнато зад вратата. Явно било паднало от нечий чувал. Вдигнал го и се изненадал, че било съвсем леко. Бързо се качил на колелото и се прибрал.

— Това ли е всичко? — възкликна мама, оглеждайки разочаровано сандъчето в ръцете му. Змиеукротителят и синът му бяха имали късмета да се приберат вкъщи с голям чувал захар и по-малко чувалче с ориз. Тя разклати дървената кутия и отвътре чухме тъпо тупкане. Каквото и да имаше вътре, то бе добре опаковано. Капакът бе закован с пирони. Добросъвестната опаковка подсказваше, че вътре има нещо необикновено. Мама отвори сандъчето с нож, а ние всички се събрахме наоколо и надзъртахме с любопитство. Тя дръпна капака и извади сламата, сложена за попълване. Пръстите й първо докоснаха нещо хладно и гладко. Беше статуетка от нефрит, толкова красиво изработена, че чух как мама ахна, като я взе в ръце. Вдигна я нагоре. Прозрачният камък имаше прекрасен тъмнозелен блясък. Беше висока само петнайсет сантиметра. Момичето от скулптурата беше с много дълга коса, която стигаше до кръста му, изразът на лицето му беше спокоен. Никой от нас не беше виждал такава изключителна прелест. Върху малката златна поставка бе гравиран надпис на китайски. В къщата се възцари тишина. Лицето на мама придоби странна бледост.

— Прилича на Мохини — заяви Севенези високо.

— Да, вярно — съгласи се мама с глух глас. Тогава си помислих, че понеже ужасните японци отведоха нашата Мохини, съдбата ни изпраща тази малка играчка вместо нея. Мама позволи на всички ни да я пипнем, а след това я сложи в семейната витринка, където някога стоеше нейния бюст. Статуетката остана във витринката заедно с моята колекция от плюшени птиченца и с големи късове корали, които Лакшмнан беше събирал край брега. Щяха да минат много, много години, докато науча, че според надписа на статуетката това бе Куан Ин, богинята на милосърдието, и бе от времето на династията Цин преди повече от двеста години[1]. Това сведение не засягаше мама, защото от първия миг, когато зърна статуетката, тя е знаела какво представлява. Сърцето й се свило от ужас и видяла как се изпаряват всичките й надежди.

Пред очите й оживял с кристална яснота онзи стар китаец гадател, изплашил я като момиче, и си припомнила думите му, които така старателно се опитвала да забрави. „Пази се от най-големия си син. Той е твой враг от предишен живот и се е върнал, за да те накаже. Ще познаеш мъката да погребеш дете. В ръцете ти ще попадне много ценен предмет. Не го задържай и не се опитвай да спечелиш от него. Той принадлежи на храма“. Но ако дадеше статуетката на храма, това би означавало, че вярва на проклетия човек и на неговото налудничаво предсказание. Да, наистина загуби дете, но подобна скръб сполетя хиляди хора. Така става по време на война. Войната убива децата. Не можеше, не биваше да вярва на гадателя. Нейният любим първороден син не беше неин враг. Тя просто не желаеше да повярва дори когато държеше в ръцете си зелената статуетка от нефрит и прошепна с треперещи устни: „Пази се от най-големия си син“. Мислеше си, че ако постави статуетката навътре във витринката зад коралите и плюшените птички, би могла да промени лошото предсказание на гадателя. Уповаваше се на силата на волята си, но наистина най-големият й син я съсипа.

Спомням си как мама казваше, че след смъртта на Мохини Лакшмнан започнал да скърца със зъби в съня си. Най-неочаквано започнах да се боя от него. Не знам какво бе породило страха ми, но ме обхващаше ужас в негово присъствие. Не че ме е удрял или ми е причинявал нещо лошо, дори не се плашех толкова, че когато го прихванат, пробиваше дупка в стената с юмрук или правеше някои от нещата, от които се оплакваха Анна и мама. Но изведнъж в моето съзнание той престана да бъде онова момче, което биеше прането върху камъка и искрящите водни капчици се пръскаха като диаманти наоколо. Започнах да го виждам като гневен Асура[2], един от жестоките демони, които управляват подземното царство. Усещах, че гневът пълзи под кожата му и при най-малкото, най-дребното одраскване щеше да плисне ален и неудържим. Дори не си спомням кога престана да ме нарича дечко, както правеше по-рано.

След като японците си тръгнаха, ме пратиха на училище, но не бях добра ученичка. Най-добрата ми приятелка беше Налини. Намерехме се, когато китайчетата в класа ни отказаха да сядат до нас, оплакваха се на учителите, че сме тъмни, защото сме мръсни. Когато учителите насила ги караха да го правят, те се оплакаха на майките си, които дойдоха в училище и поискаха дъщерите им да сядат отделно от индийчетата. „Индийчетата имат въшки в косите си“ — твърдяха надменно в несправедливо. Затова най-накрая се събрахме с Налини. И двете бяхме тъмни и обикновени, но тя беше много по-бедна от мен, защото аз имах майка, а тя нямаше.

За мен мама беше чудесна жена. Ако не беше тя, днес никой от нас нямаше да съществува. Дълбоко съжалявам, че не се оказах достойна, за да се гордее с мен. Мечтаех да бъда като нея, успешно нейно продължение, понеже тя толкова усърдно се стараеше да ни възпита. Иска ми се да можеше да се сбъдне представата, която мама лелееше в ума си. Виждам я — чудесно празненство в хубава къща по случай рожден ден. Вероятно рожденият ден ще е на някое от децата на Лакшмнан и всичка ние влизаме със скъпите си коли по чудесната му алея. Всички сме облечени с хубави дрехи, пристигаме със своите съпрузи и съпруги, които се усмихват до нас, а децата ни тичат радостно напред към щастливата си баба. Тя разтваря широко ръце, за да прегърне толкова много телца, наконтени с красиви дрешки. Тогава Лакшмнан с целия си ръст от метър и осемдесет и седем се навежда и целува нежно мама по бузата. Жена му се усмихва любезно отзад. До нея е подредена маса с красиво опаковани подаръци и всякакви деликатеси.

Понякога си задавам въпроса, защо Анна не иска всичко това да се сбъдне? Защо презира мама, че го желае? Аз също копнея за това. Анна се държи така, сякаш мама е унищожила цялото семейство. А това изобщо не е вярно.

Жената на Лакшмнан нарича мама женски паяк с тъмна кожа. Дори твърди, че за да не го изяде, всеки месец бедният ми баща носел дебел плик с пари. Добре, може мама да е тъмен паяк. Цял живот едва ли не от нищото тя е осигурявала храна, хубави дрехи, любов, образование и подслон за всички ни. Аз съм дъщеря на паяка. Не мога да мисля за нея другояче, освен че е красива. Цял живот съм се старала да направя мама щастлива. Защото когато тя е щастлива, цялата къща сияе, стените се усмихват, пердетата трептят от радост, светлосините покривки се смеят на слънчевата светлина, която струи през отворените прозорци, и пламъкът в готварската печка танцува от удоволствие. Когато я гледам, в душата ми разцъфва топло чувство, желая да бъда като нея, макар да знам, че приличам на татко.

Не мога да измисля някакъв проблем, който някога да е сломил мама. Тя безстрашно го поема леко в ръка, като че ли е носна кърпичка, която се налага тя да сгъне. Понякога се случва да пролее сълзи, но успява да ги сподави. Когато японците си тръгнаха, татко беше на петдесет и три години. Все още трябваше да се хранят седем гърла, затова мама ме качи на един автобус и тръгнахме към кабинета на господин Муругесу в болницата. Той имаше светъл, обширен кабинет с бели стени и големи, разположени навътре прозорци зад отрупаното му с хартии бюро. Въведе ни вътре сякаш му се бе паднала честта да го посетят някакви важни гости.

— Заповядайте, влезте — покани ни той любезно. Веднага се виждаше, че е почтен човек. Прозорците му гледаха към хубава квадратна градина. Покрит коридор съединяваше двете сгради на болницата. Медицински сестри и лекари си говореха и се разминаваха по коридора. Сред дърветата се бяха настанили птички, а две момчета играеха на една игра с вързани кестени. Отвън изглеждаше много весело, но вътре мама плачеше. Господин Муругесу явно се сви на стола си. Мама попи сълзите си с една от татковите големи носни кърпи и помоли господин Муругесу да предложи работа на татко.

— Вижте колко е малка най-малката — умоляваше тя, като обърна лице към мен. — Как ще ги храня и обличам всичките? — попита с разширени от тревога очи смутения господин Муругесу. Той изтърпя още няколко минути, после скочи от стола си като че ли така се беше сгорещил, че не можеше да седи повече върху него.

— Не се безпокойте, не се безпокойте — промърмори той глухо, намести очилата си и отвори едно чекмедже от лявата си страна. — Кажете на съпруга си да дойде при мен. Сигурно ще му намерим някаква работа в счетоводството. Ще говорим за заплатата му, когато ми се обади.

Мама престана да плаче и му благодари няколко пъти. Благодарността струеше от нея на големи и топли вълни, които обгръщаха смутения човек.

— С най-голямо удоволствие, с най-голямо удоволствие — повтаряше господин Муругесу. От чекмеджето си извади квадратна метална кутия. Щом я взе в ръце, престана да изглежда така безпомощен и объркан. Отвори я и я поднесе към мен. Вътре имаше различни индийски сладки със захарна глазура, всички бяха лъскави и апетитни. Взех си една.

— Благодаря — казах стеснително. Сладката беше голяма и изпълни ръката ми. Мирисът на захар и кардамон стигна съблазнително до ноздрите ми. Господин Муругесу напълно се беше окопитил, усмихваше се широко и лицето му имаше доброжелателен израз.

— Не я яж тук. Ще натрошиш кабинета на господин Муругесу — посъветва ме мама с особения тон, който означаваше: „Да не си посмяла да ме посрамиш пред чужди хора“.

— Не, не, нека детето сега си хапне — настоя господин Муругесу с приповдигнат, радостен глас.

Захапах яркото топче в яркожълто и червено. Веднага меки кръгли трохички изпопадаха по лъснатия сив под на господин Муругесу. Спомням си, че крадешком вдигнах очи към мама и видях как сърдито ме гледа. Клепките й още бяха мокри, но сълзите вече бяха попити с татковата бяла носна кърпа.

Войната беше свършила и имаше много поводи за празници. Стария Соонг навърши шейсет години. Третата съпруга реши да му направи особено празничен рожден ден. Някакъв гадател бил предсказал, че това щял да бъде последният му рожден ден. Затова реши да подготви тържество, което да надмине всички останали. Щяха да присъстват всички съпруги и деца. В продължение на дни готвачката киснеше в марината, пълнеше, връзваше, печеше, пържеше и прибираше в метални кутии всякакви деликатеси. Муи Цаи чистеше, лъскаше, миеше и помагаше и кухнята. Цялата къща бе украсена с червени знаменца, на които имаше надписи с пожелания за благоденствие.

Дори Третата съпруга прекара известно време в кухнята да опитва, да дава съвети и да хока. Готвачката беше приготвила любимото на господаря кучешко месо по три различни начина. В едното ястие беше пуснала тигров зъб, който щял да му даде повече енергия, в другото — рог от носорог за сексуална сила, а в третото — ароматни корени за добро здраве. Беше доставено специално дълго фиде, за да дари господаря с дълголетие. Имаше прасенце сукалче, лапнало в уста сочен портокал. Бяха направили дори едно ястие от брадат глиган. За начало имаше два вида супа — едната с перка от акула, а другата — с птичи гнезда.

Всичко беше готово. За специалния случай дори бяха дали на Муи Цаи да облече лилава рокля. Гостите се изсипаха от големи лъскави коли, благополучието им личеше по пълнотата им. Облечени с красиви дрехи, те влязоха в къщата на Стария Соонг. Сутринта Муи Цаи се отби при нас и в уморените й очи се четеше възбуда, мама каза, че отдавна не я е виждала такава.

— Синовете ми ще дойдат днес. Ще ги видя всичките — прошепна Муи Цаи на мама.

Това бе голямо събитие, затова всички съседи излязоха на верандите си, за да гледат. От нашата веранда виждах как Муи Цаи влиза и излиза от кухнята, оглеждаше пристигащите гости и с нетърпение чакаше да види синовете си. Най-накрая Първата съпруга пристигна. Беше напълняла още повече с годините, от двете й страни вървяха двете момчета. Синовете на Муи Цаи. Бяха облечени с еднакви огненочервени китайски костюми, избродирани с пъстри райски птици. Изправени и горди до Първата съпруга, те се оглеждаха наоколо с любопитство. Видях Муи Цаи, която стоеше до вратата на кухнята и не отделяше очи от втория и третия си син. След това пристигна Втората съпруга с другите две момчета. Те бяха облечени със сини копринени дрехи и двамата необуздано се блъскаха.

Под съпровод от удари на чинели започна лъвският танц. Шестима мъже с цветни лъвски костюми подскачаха и танцуваха пред захласнатата публика.

След като децата се нахраниха, им разрешиха да излязат навън и да играят. Докато всички бяха вътре и се наслаждаваха на изисканите блюда, видях как Муи Цая се изплъзна навън, за да погледа децата си, дори се осмели да се доближи малко до тях. Стоеше неподвижно и наблюдаваше синовете си. Те играеха с пръчки, които заместваха пушки. Вероятно се отъждествяваха с победителите британци, защото като забелязаха, че Муи Цая ги гледа, започнаха да я сочат с ръце и да крещят на китайски, загребаха пясък и дребни камъчета от алеята и бомбардираха японския враг Муи Цаи. Видях как тя се вцепени поразена.

— Хей! — провикна се мама от нашата веранда. Обу чехлите си и се спусна към къщата на Стария Соонг. — Ей, престанете! — извика тя гневно, но в шума от жестоката игра, крясъците и победните викове, маминият глас се загуби. Втората съпруга се появи на прага и каза нещо с такъв строг глас, че момчетата наведоха глави от срам. Мама спря на място. Момчетата изтичаха до Втората съпруга и с молба за прошка й целунаха ръка. Тя им каза нещо с по-мек тон и всички се втурнаха към другата част на къщата, където ги чакаха разнообразни сладки, поръчани специално от Пенанг. Втората съпруга влезе в къщата, без дори да погледне застиналата фигура на Муи Цаи.

Видях как мама тихо повика Муи Цаи.

Жената тръгна към мама като замаяна. На челото й имаше малка рана, от която бавно се процеждаше кръв.

— Когато бях малка, хвърлях камъни по бременната кучка на пазара. Понякога дори замеряхме просяците, които се отбиваха в къщите ни. Това е моето наказание — изрече тихо.

— Ох, Муи Цаи, толкова съжалявам. Те не знаят — успокояваше мама нещастната си приятелка.

— И никога няма да научат. Но моите деца изглеждат добре, нали? Очите им светят и един ден ще наследят всичко, което е на господаря.

— Да, ще го наследят.

Тя се обърна тъжно и влезе в къщата през задната врата. Тогава мама видя за последен път Муи Цаи. Тя изчезна, а на нейно място се появи друга Муи Цаи, която вършеше работата си, не се усмихваше и не проявяваше никакво желание да се държи приятелски със съседите. Известно време никой не знаеше какво се е случило с нашата Муи Цаи, нито къде е отишла. По-късно един ден готвачката на Стария Соонг отговори на въпроса на мама, като със средния си пръст допря слепоочието си и направи кръгово движение.

[1] Последната китайска императорска династия, управлявала Китай от 2644 до 1911 г. — Б.пр. ↑

[2] Асура — в индуистката митология, а по-късно и в литературата се формира представата за Асура като един от най-силните демони, който се опълчва срещу боговете. — Б.пр. ↑

Айя

Всичко това се случи много отдавна и сега ми е безкрайно болезнено да се върна към онова време, изпълнено с надежди. Тогава бях млад и сметнах, че не е чак толкова осъдително да спечеля жена с букет от лъжи, но платих скъпо за това. Въпреки всичко не бих променил нито миг от живота ми с баба ти.

Нито един миг.

Тогава не беше разрешено да видя булката до деня на сватбата. Когато чух как барабаните ускориха темпото, разбрах, че тя идва. Понеже нямах търпение да чакам повече, вдигнах очи да видя новата си жена и когато зърнах баба ти, не можах да повярвам на късмета си. Преди това единственото, от което тайно се опасявах, беше да не ми се случи някоя с ледена пещера вместо сърце. Но към мен приближаваше нещо много по-прекрасно и от най-смелите ми мечти. Пред мен стоеше момиче с неописуема, приказна хубост.

Докато я гледах, тя вдигна очи, но тъй като съм много едър и грозен, щом погледите ни се срещнаха, първото, което се изписа на лицето й, беше ужас. За миг заприлича на малко изплашено еленче, хванато в капана на ловеца през нощта.

Изглеждате толкова беззащитна, че ако си беше останала същата, щях с внимание и нежност да се грижа за нея, както за първата ми жена, но докато я наблюдавах, се случи невероятна промяна. Тя изпъна гръб, погледът й стана дързък и смел. Сякаш омагьосан, еленът се превърна в голям и красив тигър. Най-неочаквано целият ми скучен малък свят се обърна с главата надолу. Усетих как стомахът ми се откъсва, свлича се и бавно потъва нейде надълбоко. „Коя си ти?“ прошепна изуменото ми сърце. В същия миг се влюбих. Така дълбоко, че почувствах как всичко в мен потрепна.

Веднага разбрах, че тя никога нямаше да бъде просто мила жена, която да отгледа двете ми деца и да ми бъде другар на старини, а щеше да ме превърне в кукла на конци. С магическа сила тя вдъхна живот на мъртвите ми крайници. О, какви изискани движения правеше куклата при подръпването на конеца от смелата й ръка. Този ден смятах, че съм хванал луната, но много години по-късно осъзнах, че съм докоснал само отражението на небесното светило в синя пластмасова кофа. Луната е недостижима. Винаги е била и такава ще си остане. Крайно време беше да го осъзная.

Спомням си първата ни брачна нощ като най-прекрасен сън. Мога да я сравня само с чифт криле. Когато в ръцете ти попадне скъпоценност, жалкият ти живот се променя като с магическа пръчица. Не от щастие, а от страх. Страх да не я загубиш. Освен това знаех, че не я заслужавам. Бях я спечелил с измама. Скоро дори златния часовник, на който много се възхищаваха и беше символ на известно положение, вече нямаше да го има. Бях го заел от същия приятел, който ми услужи с колата и с шофьора Вилад. Обичах я с гузно сърце. Много дълбоко бях влюбен. За нея бях готов да направя всичко, да отида където и да е. От душата ми капеше кръв, когато си помислих за деня, в който истината щеше да блесне и тя щеше да ме презре. Старата вещица Пани беше излъгала майка й и й беше наговорила куп лъжи за богатства, в които би могла да повярва само добра жена и все пак как мога да я виня, когато в измамната й мрежа се беше уловила такава рядка пеперуда? Заблуждавах се, че един ден моята пъстроцветна пеперуда ще ме обикне. Мислех, че годините ще отмият моето безчестие. Годините минаваха, но не, тя не се научи да ме обича, а аз се преструвах пред себе си, че тази изключителна пеперуда ме обича по някакъв свой начин.

Тя беше така дребна, че обгръщах ханша й с две ръце. Моята жена-дете. Няма начин да любиш девица, без да я нараниш. През онази тъмна нощ, след като се увери, че съм заспал, тя се измъкна и отиде да се изкъпе до кладенеца на съседите. Когато се върна, забелязах, че е плакала. През черните цепнатини между клепачите си я гледах как ме наблюдава. В чувствата, които младото й лице изразяваше, видях детинска надежда и женски страх. Бавно, извънредно бавно, сякаш против волята си, но водена от невинно любопитство, тя ме погали по челото с неопитната си ръка. Дланта й беше студена и влажна. Обърна се на другата страна и веднага заспа като дете. Помня, че гледах гърба й, докато спеше. Наблюдавах как леко се издига и снишава, с очи галех кожата й, която беше така гладка сякаш бе изтъкана от най-фина коприна. Тогава си спомних приказките на старите жени в моето село, когато бях още момче. Те разказваха за самотния старец от луната, който влиза в стаите на красиви жени и ляга да спи до тях. През онази нощ моята жена беше толкова красива, че видях как луната влезе през прозореца и се настани нежно върху спящото й лице. В бледата нощ тя изглеждаше като богиня. Красива като перла. А Първата ми жена имаше най-чувствителната душа, която познавах. Беше толкова мила и с такова нежно сърце, че един гадател предсказа, че нямало дълго да живее на тази земя. Аз много се грижех за нея, но от мига, в който на сватбената церемония Лакшми ме предизвика с поглед, за първи път изпитах дълбока страст и истинска любов. Умните й тъмни очи мятаха мълнии, които ме изгаряха, но тя ме мислеше за глупак и сигурно съм такъв. Дори като дете умът ми работеше бавно. У дома ме наричаха бавното муле. Най-много на света исках да я закрилям и да я обсипя с всички богатства, които Пани беше обещала на майка й, но не бях нищо повече от обикновен чиновник. Чиновник без перспективи, без свестявания, без ценни притежания. Дори парите, които бях спечелил преди първия ми брак отидоха за зестра на сестрите ми.

След като пристигнахме в Малайзия, тя плачеше късно вечер, когато смяташе, че спя. Събуждах се рано сутрин и я чувах да ридае тихо в кухнята. Знам, че й беше мъчно за майка й. През деня се занимаваше със зеленчуковата градина и с къщата, но нощем душата й се изпълваше със самота.

Една нощ не можах да издържа. Станах от леглото я отидох в кухнята. Тя лежеше по корем като дете, облегнала глава върху скръстените си ръце. Наблюдавах извивката на врата й и изведнъж ме обзе непреодолимо желание. Исках да я сграбча и да почувствам нежната й кожа. Приближих се и обхванах главата й, но тя се дръпна стреснато и притисна с ръка сърцето си. „Ох, как ме изплаши!“ — обвини ме. Отдръпна се още по-назад и ме изгледа враждебно. Очите й блестяха от сълзи, но беше затворила лицето си като непроницаема маска. Известно време постоях и гледах неподвижното й тяло и студеното й напрегнато лице, после се обърнах и се върнах в леглото. Тя не желаеше нито мен, нито любовта ми. За нея и двете бяха отблъскващи.

В съня си посред нощ понякога я докосвах, но дори насън тя изохкваше и се обръщаше. Отново се уверих, че любовта ми е напразна. Тя никога нямаше да ме обикне. Отказах се от децата си заради нея, но дори сега, след всичко, което се случи и след всичко, което загубих, сигурен съм, че не бих променил абсолютно нищо.

Денят, в който моята Мохини се роди, приех като най-прекрасния ден в живота си. Когато я погледнах за пръв път, всъщност усетих болка, сякаш някой бе разрязал тялото ми и стиснал сърцето ми. Взирах се в нея и изобщо не можех да повярвам на очите си. Едно име изникна в съзнанието ми. „Нефертити“ — прошепнах.

Красивата Нефертити беше дошла при мен.

Тя бе така съвършена, че сълзи на щастие бликнаха в очите ми, че тъкмо аз от всички хора на света бях създал това чудо. Гледах малкото й заспало личице, докосвах правата й черна коса и знаех, че е моя. Беше дошла като дар… за едно човешко сърце… за моето. Баба ти я нарече Мохини, но за мен тя си оставаше Нефертити. Така я наричах в мислите си. В моето съзнание свързвах Мохини с илюстрацията от една стара книга на баща ми на санскритски. Изящни като богиня змия, с коса, дълга и черна, косият й поглед будеше едновременно страх и удоволствие. Безгрижните й крака танцуваха весело върху сърцата на много мъже. Тя се наслаждаваше на тази власт смело и гордо. Не, не е така, моята Нефертити беше по-невинна от ангел. Разцъфваща пъпка.

Бях трийсет и девет годишен, бях водил безцелен живот, в който провалите следваха един след друг — никога не съм издържал нито един изпит в службата, нито пък бих могъл да се похваля с нещо друго, но в този изключителен миг, когато акушерката ми подаде моята Нефертити, здраво увита в стара кърпа с дъх на смирна, разбрах, че не желая нищо повече.

Докато годините минаваха, ми беше лесно да понасям презрителните погледи на младите ми колеги, които след като издържаха изпитите си, ставаха мои началници. Те се издигаха един по един и неизменно ми хвърляха презрителни и донякъде състрадателни погледи, но въпреки всичко аз се чувствах щастлив. Децата се появяваха едно след друго и всяко само по себе си беше изключително. Прибирах се с колело от работа, вятърът развяваше косата ми, въртях педалите колкото се може по-бързо с клонче банани или с четвърт дуриан, вързани за кормилото, и щом завиех по нашата уличка, нещо ставаше в гърдите ми. Намалявах скоростта, за да погледам отново дома, където живееше моето семейство. В малката невзрачна къща се намираше всичко, за което съм мечтал в живота си. Вътре имаше една невероятна жена и деца, които ме караха да затая дъх. Те бяха част от Лакшми и за моя неописуема радост, и от мен.

После ненадейно дойдоха и я взеха. Така ненадейно, както я и убиха, нея, детето, върху което треперехме години наред. Ох, тези глупави сълзи. След толкова години. Тази непоносима нощ, когато тя дойде при мен. Глупавите сълзи не искат да престанат. Станал съм като бабичка. Почакай да си взема кърпичката. Само една минута. Аз просто съм стар глупак.

Спомням си, че седях в спалнята, лампата беше загасени, тялото ми се тресеше от треска. От преживяния шок след отвличането и маларичните пристъпи се върнаха. Светлина идваше само от половинката луна на небето. Беше гореща нощ, по-рано чух, че Лакшми се къпе. Спомням си, че се молих, дъхът ми беше изгарящо горещ. Нямах навика да се моля. Обвинявах набожните в чиста алчност.

„Факт е — заявявах авторитетно и важно, — че всички се молим да получим нещо повече.“ Мъчех се да докажа, че на най-висше ниво дори молбата за просветление все пак си оставаше егоистично желание, но истината бе, че бях прекалено ленив, за да изкажа благодарност за късмета, който ми се беше паднал. „Господ е в сърцето“ — обичах да казвам високомерно. Смятах се за добър човек и това ми стигаше. След раждането й приех за даденост, че съм роден с късмет, но през тази нощ бях неспокоен и изпълнен с гнетящо предчувствие. Вдигнах ръце и се обърнах към боговете също като останалите презрени, изпаднали в нужда човешки същества.

— Помогнете ми, мили богове — молех се. — Върнете ми моята Нефертити.

В главата ми нямаше покой. Милиони представи искаха да влязат, гърчеха се и се извиваха с гротескни усмивки, със зли очи. Всички те бяха незавършени, още сурови. Затворих клепачи, за да прогоня изгарящите ме образи, и изведнъж видях, че Мохини бяга през врата, която не беше заключена. Вероятно халюцинирах, но пред очите ми тя тичаше по един дълъг коридор, босите й крака я носеха безшумно, но гърдите й хъркаха астматично. Тя бягаше задъхана покрай високи прозорци със затворени капаци. Широкият коридор правеше завой и свършваше с врата, оставена примамливо открехната. Видях всичко, лицето й беше свито от страх, после светна от надежда, докато летеше към отворената врата. Тогава видях пазачите. Как се смееха само!

Смееха се на побледнялото й лице и на хриптенето й. Бяха й устроили капан.

Грабнах одеялото и се завих презглава. Стана ми студено. Много студено. Страшно студено.

Видях как една дебела месеста ръка стисна брадичката й, животински червен език се появи и започна да ближе клепачите й. Видях я да пада на земята задъхана, едва дишаща. Тогава ме извика: „Татко, татко!“. Но аз не можех да й помогна. Тресях се на леглото си и гледах как посинява, те изляха вода в гърлото й. Тя се задави и се задъха. Извергите отстъпиха назад объркани и безпомощни и я гледаха как умира. Ох, чак сърцето ми изстина.

Видях я в една дупка със затворени очи, но в този миг тя ги отвори и ме погледна право в лицето. Забелязах, че е облечена със сарито на майка си и стои посред джунглата в очакване да се омъжи, но неукрасената й коса беше пусната върху раменете й като на скърбяща вдовица. Какъв кошмар само.

— От треската е. Само от треската — шепнех като луд в мократа си възглавница, зъбите ми тракаха неудържимо. Обхванах главата си с ръце и започнах да се люлея, така че всички картини в съзнанието ми да се слеят и бавно да изпадат, на тяхно място да дойде само мека тъмнина. Люлеех се и се люлеех, докато картините се разбъркаха и се наслагаха една върху друга.

— О, Нефертити — прошепнах сломен. — Това се дължи само на маларията. От шока е. Само от шока. — Полудявах от студ. Ядосах се на собствената ми безпомощност. Мразех се. Мохини беше сама и изплашена. Само ако си бях вкъщи, вместо да стоя пред банката със стария сикх, за да изпушим двамата по една пура…

Не мога да ти опиша как тази нощ ме потискаше чувството за вина. Защо, защо, защо тъкмо този ден трябваше да изляза от къщи? Обхвана ме страшна безнадеждност и започнах да блъскам главата си в стената. Исках да умра.

Пред мен се появи красивото разглезено дете на смъртта, изпълзя от огряната от луната дупка на мъртъвците отпреди години. То ми се разсърди, че отказах да играя игричката му.

— Вземи мен. Хайде, вземи ме сега — умолявах отмъстителното дете. — Но я върни нея, върни я, върни я.

Говорех непрекъснато, изричах мантри от детството. Ако желая достатъчно силно… Ако се моля много пламенно… Ако отида в храма и дам обет да постя в продължение на трийсет дни, ако обръсна главата си и нося кавади на деня Тайпусам[1], тя дали щеше да се върне?

Тъй като бях потънал в безкрайно отчаяние, ми беше необходимо известно време, за да осъзная, че главата ми се е прояснила. Вече не чувствах студ и ужасната болка в сърцето ми внезапно изчезна. Вдигнах глава. Стаята още бе осветена от синкавата лунна светлина, но нещо се бе променило. Объркан, се огледах и ме обзе усещане на спокойствие и мир. Стопиха се всичките ми грижи, страхове и дребнава несигурност. Усещането беше толкова прекрасно, че помислих, че умирам. Тогава разбрах. Беше тя. Най-после беше свободна. Пожелах й да бъде щастлива. Обещах й да се грижа за майка й и й казах, че ще я обичам вечно.

След това усещането изчезна така внезапно, както се и появи. Цялата мъка от загубата й се стовари отгоре ми. Каква мъчителна болка беше. Хванах се за гърдите, а стаята притискаше зъзнещото ми тяло като дървен ковчег.

Нещастният ми живот се простря пред мен — дълъг, тъжен и безполезен. В гърдите ми сърцето вече не беше цяло, а се състоеше от много червени ивички. Кървавите лентички плуваха и се увиваха около други вътрешни органи. Те трептяха безпомощно. Дори и сега са си там, впримчени между клоните на ребрата ми или лежат смачкани някъде между черния дроб и бъбрека, или просто са увити около червата ми. Веят се като червени знаменца на поражението и болката. Мохини е била само сън.

В началото виждах същата безутешна мъка в очите на съпругата ми и на най-големия ми син, но тяхната болка се промени. Прерасна в нещо нездравословно. В нещо, което не можех да разбера. Щом погледнех в очите на Лакшми, някаква омраза изплуваше от дълбините им. Настроението й вечно беше мрачно, ти се ожесточи, а Лакшмнан стана истински кошмар. Чиста омраза се изписваше на лицето му, когато майка му го помолеше да помогне на Джейан по математика. Той скърцаше със зъби, гледаше злобно по-малкия си брат и чакаше бедното дете да допусне някоя грешка, за да си направи удоволствието да го удари по главата с дървената линия или да го ощипе така, че тъмнокафявата му кожа да посивее. Отровата не можеше да се излее от него. Виждах как той се бореше със самия себе си, за да се спре.

Веднъж се опитах да поговоря с него. Направих му знак да седне до мен, но той остана прав, висок и силен, ръцете му бяха здрави и пълни с живот. Не беше мое подобие. По-скоро синовете ми са моя противоположност. Ако бедничкият Джейан ми прилича донякъде, със сигурност това не е станало по мой избор. Какъвто съм бавен, говорих му прекалено дълго. Лакшмнан ме изгледа презрително от цялата си височина и се взря мрачно в мен. Устните му не изрекоха нито една дума. Никакво обяснение, никакво извинение. Не изрази дори съжаление. Тогава казах:

— Сине, нея вече я няма.

Ненадейно остро чувство на срам и дълбока болка порязаха лицето му. Имаше вид на хванато в капан ранено животно. Отвори уста да си поеме дъх, но вместо това сякаш глътна минаващ наблизо зъл дух. Яростен и бесен. Той го промени невероятно. Лакшмнан се готвеше да се нахвърли върху мен, неговия баща. Раменете му се напрегнаха, той стисна юмруци, но преди да ме нападне, Лакшми влезе в стаята. Друга удивителна промяна стана пред очите ми. Той издиша през устата едва сдържания си гняв. Сведе глава, прегърби рамене, юмруците му се разтвориха в той изпъна ръце като мъртвец. Боеше се от майка си. Инстинктивно долавяше силата й. Неудържимото чудовище си имаше господар. Майка му бе този господар.

Миналото е като недъгав без ръце и крака, с изкуствени очи, с отмъстителен език и дълга памет. Буди ме сутрин и с ужасна насмешка шепне на ухото ми:

— Гледай — съска то, — виж какво направи с моето бъдеще.

Въпреки всичко чакам зад вратата, очаквам я да се върне.

— Татко — вика тя, стиснала в ръка най-обикновено зелено камъче. — Май че намерих зелен малахит. — Сърцето ми, което е разкъсано на лентички, ми погажда тези номера в продължение на двайсет и три години. Всяка вечер, когато тя не се втурва през вратата, залезът ми изглежда малко по-замъглен, къщата — малко по-непозната, децата — малко по-далечни, а Лакшми — малко по-сърдита. Това прави войната. Взе толкова много от всекиго. Не само от мен.

Аз не съм смелчага и на всички е известно, че не съм умен. Всъщност не съм дори интересен. Цял ден седя на моята веранда и дремя, сънувам и се взирам в нищото, но, боговете са ми свидетели, как мразя японците. Техните зли жълти лица, студените им черни цепки, през които я гледаха как умира. Дори от езика им настръхвам и ме обзема убийствена ярост. Как Господ е могъл да създаде такива жестоки хора? Как им позволи да ми отнемат най-скъпото, което притежавах? Понякога не мога да заспя от мисли за различните мъчения, на които бих ги подложил. Парче по парче бих навързал крайниците им по дърветата, бих напълнил устата им с шепа карфици или бих им предложил малко приятелско огънче по петите на краката. Да усетя мириса на опърлената им кожа. Да, тези дяволски мисли ме държат буден. Мятам се и се въртя в леглото, а моята рядка пеперуда мърмори тихо и сърдито. Ето, това ни причини войната. Накара ни да жадуваме за нещо, което омърсява душите ни.

[1] Денят Тайпусам се провежда в тамилския месец тай, който се пада между януари и февруари. Това е празник на индуския бог Субраманиам, син на Шива. На този ден се празнува неговата победа над силите на злото. Субраманиам символизира смелостта, младостта, красотата и добродетелите и раздава блага. Всички, които искат да изпълнят някакъв обет в замяна на дарени блага, или да се покаят за минали грехове, изпълняват различни подвизи, преодолявайки болка. Фестивалът започва на разсъмване, когато фанатици, изпаднали в транс, пробождат телата си с остриета (някои от тях дълги около метър и дебели колкото палеца на човек) и поддържат кавади — огромна стоманена клетка, украсена с паунови пера. Тя се държи на стотици стоманени остриета, които се набождат в тялото на фанатика. — Б.пр. ↑

Лакшми

Анна се намокри от дъжда в петък вечер. В събота вече си личеше, че е настинала. Накарах я да легне, намазах гърдите й с тигрова мас, дадох й да изпие горещо кафе с едно разбито яйце и я увих с одеяла, обаче в неделя гърдите й хъркаха. Когато я чух да диша така шумно, ме обзе страх. Анна показваше първите признаци на болестта, която попречи на Мохини да понесе унижението си от японските злодеи, иначе щяха да донесат съсипаното й тяло, както върнаха А Мой. Изтичах до къщата на Стария Соонг.

— Онази мишка с червените очи — извиках задъхано на готвачката. — Къде да я намеря?

Донесоха бременната червеноока мишка в клетка. Айя отказа дори да я погледне. Опита се да ме разубеди, но вече бях взела решение.

— Тя ще погълне това животно — изрекох твърдо през свитото си гърло, а очите ми мятаха мълнии.

Анна изгледа мишката с истински страх.

— Ама, всъщност мисля, че днес съм много по-добре — заяви тя широко усмихната.

— Така ли? Тогава ела тук — казах хладно. Сложих глава на гърдите й и чух ужасното хъркане. — Севенези, счукай малко джинджифил за сестра си.

Анна се върна обратно в стаята си клюмнала. Защо всички се държаха като че ли се стараех да им навредя? Просто исках дъщеря ми да се оправи. Съжалявам от цялото си сърце, че не дадох току-що родено мишле на Мохини. Ако не бях послушала налудничавите възражения на съпруга си, можеше още да е жива. Мишката всеки момент щеше да роди. Главното беше Анна да глътне малкото мишле в първите няколко мига след раждането му, малко след като излезе от плацентата. Наблюдавах майката много внимателно. От време на време, докато тичаше из клетката, тя ме поглеждаше с умни блестящи очи. Чудех се дали разбира, че искам да взема едно от нейните малки. Поддържах пода на клетката съвсем чист.

Мишката роди. Преди още да оближе малките с езика си, с който пренасяше болести, аз дръпнах от клетката едно малко червеникаворозово мишле, не по-голямо от палеца ми. Мъничките му крачета леко се размърдаха. Изтрих го бърдо с чиста кърпа. Анна ме гледате с уплашен недоумяващ поглед. Започна да клати глава и да отстъпва назад. Последвах я, докато стигна до леглото си.

— Не мога, ама. Моля те — прошепна.

Потопих главичката на мишлето в мед.

— Отвори си устата — наредих.

— Моля те, недей.

— Лакшмнан, донеси пръчката. — Той я донесе веднага.

Анна отвори уста. Лицето й беше бледо, а очите й гледаха със стъклен блясък от ужас.

— Ама, то мърда — извика неочаквано. — Крачетата му мърдат. — Тя стисна уста.

— Отвори устата — наредих й. — Трябва да го глътнеш моментално.

Тя поклати глава и се разплака.

— Не мога — изхълца. — Още е живо.

— Защо децата ми са така непослушни? Всички китайци се лекуват по този начин. Какво толкова има? Баща ти е виновен. Всичките ви е разглезил. Добре тогава, Лакшмнан, подай ми пръчката. — Лакшмнан направи крачка напред. Вдигна дясната си ръка, а сестра му отвори малко уста и изскимтя. Аз я хванах за брадичката.

— По-широко — изкомандвах.

Тя отвори уста малко повече и аз пуснах мишлето вътре. Мислех, че като го натикам в гърлото й, ще й бъде по-лесно, но видях как то дращеше с крачета езика й, в следващия миг тя затвори очи и главата й в ръцете ми натежа. Припадна. Все още държах мишката за опашката, когато дъщеря ми се отпусна назад върху възглавниците. Съпругът ми, който наблюдаваше от прага на стаята, решително направи няколко крачки, грабна мишката от ръката ми, отиде до прозореца и я хвърли надалеч. Изгледа ме с голяма тъга, после прегърна Анна и започна да й вее с една тетрадка, която намери върху нощното шкафче.

— Лакшми, ти си станала чудовище — изрече тихо, докато я люлееше. — Донеси малко топла вода за сестра си — каза, без да отправя думите си към някого определено. Лалита изтича в кухнята и се върна с вода.

На другия ден върнах мишката, а оттогава Анна страда от астма.

Сигурно си шокирана, но още не съм стигнала до най-лошото. До чудовището, което видях в огледалото.

Лалита поиска кокосова кифла, когато разносвачът на хляб дойде един следобед. По онова време кокосовата кифла струваше петнайсет цента. Отворих портмонето си и още от пръв поглед установих, че ми липсват пари. Преброих ги внимателно и наум изчислих всичко, което тях купила сутринта от пазара, след това отново си направих сметка. Да, определено липсваше един рингит. Имах 39,346 рингита в банката, 100 рингита под дюшека, 50 рингита в един плик, привързан към писмата на мама, и 15 рингита и вероятно 80 или 90 цента в портмонето. Поритах децата едно по едно дали са взели един рингит.

— Не — отвърнаха всички и поклатиха глави. Хлебарят с кокосовите кифли си тръгна. Никой нямаше да получи нищо, докато не разгадаех мистерията с липсващия рингит.

Само Джейан още не се бе прибрал. Знаех, че е той. Трябваше да е той. Как е посмял да вземе пари от портмонето ми! Да не си е помислил, че няма да забележа? Вътрешно кипях.

— Сигурно е Джейан — повтори като ехо мислите ми Лакшмнан.

— Да нямаш грешка, ама? — попита Анна.

— Разбира се, че не — отговорих много ядосана. Погледнах часовника на стената. Беше три следобед. — Донесете ми малко чай. — Излязох навън и седнах да чакам. От верандата виждах часовника вътре. Донесоха ми чай и аз го изпих. Погледнах часовника. Бяха минали трийсет минути. Ядосвах се все повече. Чудовищната змия, която живееше в мен, се пробуди от ужасната жега. Размърдах се напрегнато на стола. Собственият ми син да краде пари от мен. Трябваше да му дам урок, така че никога да не го забравя. Погледнах часовника. Беше четири часът. Станах и започнах да крача по верандата. С ъгълчето на окото си виждах децата да седят сковано на столовете, с изпънати гърбове. Облегнах се на един стълб на къщата и зърнах милия ми Джейан забързано да върви по пътеката, на квадратното му глупаво лице бе изписана вина. Вече приближаваше към дома. Наблюдавах го. Забави крачка и започна да тътри краката си. Нима не си даваше сметка, че като отлага неизбежния сблъсък, още повече ме ядосва? Беше онемял като тромаво движещо се животно. Всеки знае, че трябва да жигосаш бивола, за да го научиш на нещо. Аз щях да го жигосам.

— Къде беше? — попитах много спокойно.

— На кино. — Правеше му чест, че поне не лъжеше.

— С какво плати билета си?

— Намерих един рингит на улицата.

Гласът му трепереше от страх, но това не оказа никакво въздействие върху мен. Яростта ме погълна. Бълбукащата яма се взриви и чудовището у мен изскочи. Не мога да го обясня по друг начин. Последното, за което се сещам, бе въпросът: „С какво плати билета си?“ Това бях аз, любящата майка, но след като чудовището ме завладя, то изрече и извърши неща, които никога не бих казала или сторила. Стоях мълчаливо и наблюдавах всичко, на което бе способна студената ярост на чудовището. То искаше да види как Джейан страда и се моли. Забелязах как то дълбоко си поема дъх. Невероятно, колко спокойно беше това чудовище.

— Лакшмнан — викна с хладен тон чудовището.

— Да, ама — отвърна с готовност най-големият ми син.

— Хвани брат си, завържи го за стълба в задния двор и го бий, докато каже откъде е взел парите — нареди то.

Лакшмнан тръгна бързо. Той беше едро и силно момче и след няколко минути хилавият Джейан беше здраво завързан. Змията стоеше на входа на кухнята и наблюдаваше как Лакшмнан сваля ризата на брат си. Най-голямото ми момче показа неочаквана инициатива. Тъмната кожа лъщеше на слънчевата светлина. Стоях на прозореца на кухнята и гледах как Лакшмнан изтича, за да вземе пръчката. Наблюдавах отдалеч как пръчката отмъстително се стовари върху мършавия гръб на Джейан. Много ясно чух как сред ужасяващите писъци дойде признанието.

— Взех парите от твоето портмоне, ама. Много съжалявам. Извинявай много. Никога повече няма да го правя.

Чудовището се извърна. Признанието не му беше достатъчно. Напълно спокойно то отиде до бурканчето с оранжево капаче, изтръска малко от финия червен пипер в дланта на ръката си и след това излезе навън. То застана пред гърчещото се тяло на Джейан. Вдигнатото му нагоре лице бе изкривено от болка и страх, докато синът ми се молеше:

— Съжалявам, ама. Много съжалявам. — Сълзи се стичаха по лицето му на малки вадички.

Чудовището го изгледа безчувствено.

— Обещавам никога повече да не правя така — виеше той като обезумял.

Докато ме нямаше, разяреното чудовище се взря дълбоко в уплашените очи на малкото ми момче и изведнъж отново пламна от гняв. То се наведе и най-неочаквано рухна силно към дланта си. Облак червен пипер полетя във въздуха. Джейан затвори очи, но малко закъсня. Лютият червен пипер подейства моментално. Той се разпищя истерично, цялото му тяло се разтресе и започна да се гърчи, пръстите му безрезултатно впиваха нокти във въздуха около стълба.

Изумен, Лакшмнан ме изгледа като онемял, после продължи възложената му задача да удря безмилостно брат си, който се превиваше от болки. Отново влязох в къщата и оттам — на верандата. Джейан продължаваше да крещи не на себе си.

— Ама! — викаше ме той.

Кльощавата жена на змиеукротителя стоеше и ме гледаше от верандата си.

— Ама! — изкрещя отново Джейан.

На другите веранди нямаше хора, но пердетата им потрепваха.

Чудовището седна. Духаше лек ветрец.

— Ама, помогни ми! — проплака Джейан, тогава внезапно сякаш се събудих от сън. Чудовището беше изчезнало. Обърнах глава, разплаканата и ужасена Анна ме гледаше.

— Кажи на брат си да престане — извиках.

Тя се втурна към задния двор.

— Спри! Ама каза да спреш! Спри. Веднага престани да го биеш. Ще го убиеш.

Лакшмнан влезе, облян в пот. Ръцете му трепереха, но очите му гледаха като на безумец, като на човек, обхванат от жестока възбуда. Забелязах следите, които дяволът беше оставил по мокрото му чело.

— Иди се изкъпи — казах му, избягвайки да го погледна в лицето. Блесналите му очи ме натъжиха. След като чудовището си отиде, усетих особена празнота.

Тогава Лалита изпълзя изпод масата, липсващият рингит бе в ръката й. Значи аз съм изпуснала монетата под масата. Заболя ме сърцето. Той не беше взел парите. Бях се увлякла. Бях стигнала твърде далеч. Откъде ме бе обсебила подобна жестокост? Какво направих?

Навън видях Анна да мие очите на брат си и да го развързва от стълба. Той се свлече на земята като мека парцалена кукла. Образува тъмна купчинка на пясъка. Взех шише със сусамово олио, излязох навън и го подадох на Анна.

— Намажи гърба му — наредих й. Гласът ми секна. Ръцете на Анна трепереха. Извърнах очи към тресящото се тяло, свито на земята. Кожата на Джейан се бе обелила на места и се виждаха ивици плът. Хванах го за брадичката и се взрях в силно надутите му зачервени очи. Лицето му беше мокро и трескаво. Гневни червени венички бяха разцъфнали в бялото на очите му, но той щеше да се оправи.

— Съжалявам — казах и в присвитите му лилавочерни гледци много ясно забелязах омраза.

Вечерното слънце залязваше и оранжевото му сияние изглеждаше така близко, сякаш ако се пресегнеш, ще го пипнеш с ръка. Небето беше нежно розово. Също като бебешко дупенце, което си зашлевил. Мама казваше, че когато небето е розово, рибарите ще имат добър улов на скариди. Затворих очи и на небето се появиха издължените красиви очи на мама. Бяха насълзени и тъжни. Какво направих? Усетих как сълзи бликват под затворените ми клепачи. Чувах гласа й, който идваше отдалеч, от много далеч. „Да не би да си забравила всичко, на което съм те учила, мое своенравно, непокорно дете? Забравила ли си красивата бременна кралица с жестоко сърце?“ Не, не я бях забравила. Помня всяка дума.

— Тя била толкова лоша, че след като се нахранила хубаво с манго, стъпкала в пясъка онова, което й било останало, за да не може бездомната бременна кучка, която я наблюдавала, да изяде дори остатъците. Изсмяла се сподавено в шепите си, но нейната жестокост не останала незабелязана. Разбираш ли, скъпа моя Лакшми, жестокостта никога не остава незабелязана. Господ вижда всичко. Когато дошъл денят, царицата със злото сърце родила котило от кученца, а бездомната кучка родила принц и принцеса в градината на двореца. Царят веднага разбрал какво се е случило. Бил така ядосан, че прогонил царицата, осиновил децата и ги отгледал като свои собствени.

Върнах се в моя дървен дворец. Моят съпруг скоро щеше да се прибере и аз се подготвих за мълчаливото порицание в малките му тъжни очи. Дадох обещание да обуздавам по-добре вероломното чудовище вътре в мен. Известно време то стоя спокойно, но и двамата знаехме, че се е стаило в очакване да изскочи и да се развилнее. Понякога го усещах как пулсира в жилите ми, жадно за кръв.

Анна

Брат ми Севенези твърди, че понякога чува животни да говорят в сънищата му. Веднъж посред нощ той сънувал, че една котка стои пред вратата и изрича съвсем ясно:

— Много е студено. Моля те, пусни ме да вляза.

Стреснал се и се събудил. Навън бушувала буря. Силният вятър се блъскал в капаците на прозорците и виел пред входната ни врата. Огромни дъждовни капки барабанели шумно върху вълнистия ламаринен покрив. Вътре в къщата въздухът бил влажен и тежък.

Подтикван от някаква сила, от дръзко любопитство, брат ми станал от леглото. Проблясъците на светкавиците изпълвали коридора с бяла светлина, а една гръмотевица го накарала да подскочи и да запуши ушите си с ръце. В такава бурна нощ кой знае какъв коварен дух, какви обезумели демони чакали от другата страна на затворената ни входна врата, но той почувствал, че бил длъжен да отвори. В края на коридора, на мъждеещата светлина на газената лампа видял сянката на мама, отразена на стената на кухнята. Дръпнал резето на входната врата и я отворил безстрашно.

На прага търпеливо чакала мърлява котка с пет треперещи котенца. Котката вдигнала нагоре глава и без да мига, се втренчила в него, очите й били като ярки сапфири в сивотата на бурната нощ. Брат ми се взрял безмълвно в нея и все едно, че я бил поканил да влезе, тя нежно захапала за врата треперещите котенца и ги пренесла едно по едно в топлата кухня. Севенези и мама им направили легло от стари дрехи на пода, разредили с вода кондензирано мляко в плитка паничка и гледали доволни как нощната гостенка го изблизала с малкото си розово езиче.

По думите на брат ми това е единственият път, когато помни да се е почувствал близо до мама. Забравил тънката пръчка, която висяла, закачена на куката на стената, усетил само мириса на конфитюр от банани в дъха на мама, когато тя го притиснала към себе си и го целунала по главата. Тогава бил обгърнат от топлота, от обич и се почувствал доволен, че си е вкъщи, докато навън бушувала бурята.

Мама му позволи да задържи котката. Намери на кого да раздаде котенцата.

Макар да беше бездомна, котката се държеше особено царствено. Висока, с малка триъгълна муцунка и козина в най-светлия и прекрасен сив цвят, който можеш да си представиш, тя пристъпваше из къщата с високо вдигната глава. Моят брат й даде внушителното име Кутуб Минар и й постави кошничка до леглото си. През някои нощи, когато се събуждал плувнал в пот и ужасен от някой страховит кошмар, той се обръщал към кошницата и за свое успокоение винаги виждал вдигнатата й нагоре главичка, две светлосиви езера го наблюдавали с твърд поглед. Докато тя го гледала с нейните измити от луната очи, брат ми се кълнеше, че някаква енергия минавала през тялото му, а сърцето му спирало да бие като лудо. Едва когато се успокоял, тя се прозявала, отпускала глава, затваряла очи и се изпъвала на греещата жълта слънчева светлина в поле от прекрасни цветя.

Кутуб Минар гледаше да остава извън полезрението на мама. Облягаше малката остра брадичка върху лапичките си, докато будните й красиви очи следяха внимателно всяка нейна стъпка. Мама беше като пантера в клетка. Нищо чудно, че нервираше котката. Животните обичат бавни, спокойни хора. Като баща ми и Лалита. Първия път, когато Севенези се върна от къщата на змиеукротителя, котката се наежи, изви гръбнак, започна да мърда кожата си, изпъна уши назад, сви красивата си муцунка и се разфуча. Дългата й опашка се мяташе от една страна на друга. Севенези гледаше като поразен изредените й нокти. Тя наистина се готвеше да се хвърли на врата му. Тъкмо тогава изведнъж осъзна, че това е любимият й господар, и със сподавено мяукане отпусна опашка, отправи се към полето зад нашата къща и изчезна в гората. Или миризмата на змиите, или гладът на злите духове, с които общуваше змиеукротителят, я бяха изплашили така. Остана добър приятел през цялото детство на брат ми и умря неочаквано, когато той стана на седемнайсет години. Една сутрин се събудихме и я намерихме мъртва в кошницата си, свита на кълбо, като че ли спеше.

В продължение на много години след смъртта на Мохини се събуждах нощем и виждах Севенези да седи в тъмната стая и да чака духът й да се появи. Седеше толкова тихо и така неподвижно, че беше страшно да го гледа човек. Последния път тя го беше изненадала. Сега той имаше въпроси към нея и искаше да й разкаже някои неща. Оттогава не беше я сънувал. „Внимателно слушай гласа ми, мой малки пазачо“ — беше му казала. Той се вслушваше много внимателно, но годините минаваха, а тя така и не се появяваше. Дивали[1] идваха и отминаваха. Всяка година предната вечер неизменно нареждахме светилници около къщата, будехме се по изгрев-слънце, изкъпвахме се и обличахме новите дрехи в ярки цветове, които мама беше ушила през късните вечери, и приготвяхме голям обяд с отбрани ястия. На масата можеше да се намери любимото ядене на всеки от нас. Двете с Лалита все още разнасяхме подноси с празнични сладкиши и треперещо цветно желе по домовете на съседите, но празникът Дивали вече не беше същият. Беше останал без съдържание. Дивали в нещастно семейство е като усмивка на лицето на мъртво дете. Усмивката беше така крехка, че никой от нас не смееше да говори по мъчителния за всички въпрос. Усмихвахме се страхливо един на друг и наблюдавахме как членовете на нашето семейство се превръщат в отчуждени непознати.

Лакшмнан се държеше най-странно от всички. Както бяхме объркани, ни се струваше, че ни мрази и открито се радва, когато вижда, че някой изпитва унижение или болка. А поводи се намираха много. Пред мама той успешно се спасяваше с отличните оценки, които носеше вкъщи. Беше толкова находчив, че продаваше на приятелите си бележките, които си беше водил в час. Лакшмнан учеше като демон. Отдаваше се на учението. Всяка вечер четеше до късно. Беше си втълпил идеята, че можел да срещне богинята на богатството в къщата на богинята на образованието. Беше попаднал в лабиринт, на изхода го чакаха гърне със злато, несметни богатства и скъпоценни камъни. Той искаше неща, които би могъл да докосне гордо и да използва лекомислено. Мечтаеше да притежава дълга кола и голяма къща. Искаше да разполага с много пари. Ако образованието можеше да се сравни с безвкусен хляб, той бе готов да го изяде в замяна на сбъдването на примамливата студена мечта, дори ако е възможно, да го изгълта набързо. За първото място в класа се водеше ожесточена битка между него и друго момче на име Рамачандран. Ако Лакшмнан се върнеше вкъщи навъсен, това означаваше, че Рамачандран го е изместил.

Всички бяхме пропуснали три години истинско обучение, докато бяхме окупирани, затова, когато японците си тръгнаха, се върнахме в същите класове, в които бяхме преди началото на войната. Ето защо Лакшмнан беше вече навършил деветнайсет години, когато на хоризонта изплува и се приближи матурата. По онова време изпитните работи се оценяваха в Англия, а след това с дипломата можеше да се кандидатства за колеж или дори направо за университета. Лакшмнан непрестанно учеше. Държеше къдравата си глава наведена над книгите, мръщеше съсредоточено чело и пиеше безброй кафета, които мама му правеше. Тя много се гордееше с него.

Успехът изглеждаше сигурен.

В деня на изпита Лакшмнан тръгна уверено, но още преди слънцето да докосне върховете на кокосовите дървета, мама го видя да се връща, придружен от самия господин Велупилай.

— Какво има? — попита тя разтревожено и заобиколи къщата, за да ги посрещне.

— Не знам, ама, главата толкова много ме боли, че не можах дори да прочета какво пише на листчето — отвърна Лакшмнан. Под очите му се виждаха тъмни сенки, гледаше замаяно на слабата утринна слънчева светлина и дори примижа, като погледна мама.

— Учителят го намерил отпуснал глава върху листовете на чина. Според мен най-добре да заведете сина си на лекар — посъветва ни сериозно господин Велупилай.

Мама незабавно заведе Лакшмнан в болницата. Там не можаха да определят какво му е. Вероятно било от напрежението. Във всеки случай казаха, че Лакшмнан трябвало да носи очила. Бил късоглед. Мама поръча очилата в магазин за оптика в града. Лакшмнан вървеше до нея като в мъгла и като че ли не можеше да проумее какво става. Случила се бе истинска трагедия. Това бе изписано на лицето на мама, когато се върнахме от училище. Всички много разчитаха Лакшмнан успешно да вземе изпитите си. Сега трябваше да чака цяла година, за да се яви отново на матура.

Една вечер погледнах през прозореца на кухнята и видях Лакшмнан да седи под жасминовия храст и да пуши. Той пушеше, като рязко дърпаше и нервно изпускаше дима, веднага разбрах, че искаше мама да го види. Отчасти желаеше да я предизвика и да я подложи на изпитание. На брат ми му беше скучно.

Когато смяташе, че всичко е загубено, той се обръщаше само към дявола или бога, пред когото благоговееше — парите. Лакшмнан винаги е ламтял да бъде богат, но сега искаше това да стане по най-лесния начин. Алчното му сърце го отведе в една компания богати китайчета. Те имаха коли, приятелки с имена, каквито човек би дал на някое пухкаво котенце, безброй лоши навици, с които кой знае защо се гордееха, говореха за сделки на стойност много хиляди рингита. Хвалеха се безгрижно колко загубили на комар.

„Лесно спечелени, лесно загубени“ — казваха лекомислено. В широките им пръсти брат ми разпознаваше семената на тайните дървета, които раждаха пари. Как им се възхищаваше само! Не забелязваше, че в гърдите им туптяха студени сърца с големината на юмрук. От тях той се научи да казва „Суп суп суи“ — няма проблем, лесна работа, и „Мо сионг кори“ — не се тревожи, голяма работа.

Той никога не водеше тези нови приятели вкъщи, но аз го виждах с тях на връщане от училище. Не ми харесваха хитрите им присвити очи, но никога не казах на мама за тях. Много ме беше страх да го обадя. Освен това предполагах, че се въртят покрай него, за да получат записките му. Не онези, които продаваше, а онези, с които стана първенец на класа. Знаех, че догодина по това време тях вече нямаше да ги има, голите им глави и орловите им човки щяха да ръфат нечия друга мърша.

Лакшмнан и аз се явихме заедно на матура. Този път той не учи.

— Знам си всичко, което учих миналата година — заяви той дръзко и се облече, за да излезе вечерта.

Когато излязоха резултатите, се оказа, че той беше успял да се класира само за второ ниво. Предишната година Рамачандран беше постигнал първо и учеше във военния колеж „Сандхърст“ в Англия. Изпрати снимка как е седнал в салон за лъскане на обувки и на нея беше написал: „Виж докъде стигнах. Сега колониалните господари лъскат обувките ми.“

С второ ниво най-високият пост, който Лакшмнан би могъл да заеме, беше инспектор по труда в някое правителствено учреждение, но той дори не можеше да се възползва от тази възможност, защото по това време не се намираше подобна работа. Аз бях покрила трето ниво и директорът на училището ми предложи учителско място. Мама беше доволна и аз станах учителка.

Лакшмнан беше вбесен и объркан. Помня го как с часове нервно влизаше и излизаше от къщи като маймуна в клетка. Друг път седеше във всекидневната и пушеше безспир, с празен поглед разсеяно барабанеше с пръсти по масата, там бяха нахвърляни безразборно няколко празни пакета от цигари, а пепелникът беше препълнен с угарки. Седмици наред той се оплакваше разгорещено и говореше сърдито какъв лош късмет имал, но най-накрая, скърцайки със зъби от яд, също стана учител. Това не влизаше в плановете му. Колко мразеше да учи деца! Когато вървях по коридора и минавах край неговата класна стая, го виждах как преподава със стиснати юмруци.

По онова време обучаващите се учители минаваха тримесечен стаж. Всяка седмица ги пращаха на ново място за подготовка. Лакшмнан поиска стажът му да бъде в Сингапур. Не „изключителното ниво на подготовка“ го привличаше, а ярките светлини на града. Той наистина заживя с тази идея и за пръв път започна да се отнася почти човешки с нас. Къщата направо сияеше от светлината, която промененият Лакшмнан излъчваше, а и щастливата мама добавяше радостни лъчи. Брат ми имаше чепат характер и много дълго бе страдал, затова мама реши, че вероятно идеята да го изпратят в Сингапур е добра. Тя се натъжаваше, като го гледаше как по цял ден седи във всекидневната нетърпелив и неспокоен, и пуши кутия след кутия цигари. Този следобед те седяха във всекидневната и пресмятаха колко ще струва осъществяването на идеята.

Брат ми Севенези четеше една смешна книга в спалнята, когато внезапно в главата си чу глас. Хумористичната книга падна от ръцете му, те изведнъж станаха безчувствени. От много години чакаше този глас и почти го бе забравил. Тя му говореше. Севенези скочи от леглото.

— Не го пускайте да отиде — каза гласът.

Той се втурна във всекидневната и веднага обяви какво е казала Мохини — че Лакшмнан не бива да тръгва. Първо по лицето на Лакшмнан си пролича, че е стъписан, след това на него се изписа болка, чудовищна болка. Той все още избягваше да говори за нейната смърт. Дори когато някой само споменеше името й, той излизаше от стаята.

— Пълни глупости! — извика и скочи от стола.

— Какво говориш? — попита мама и побледня като платно.

— Току-що чух гласа на Мохини да казва много ясно „Не го пускайте да отива“ — повтори Севенези.

— Сигурен ли си? — настоя мама. Тревожна бръчка проряза челото й.

— Не вярвам Мохини да се върне от оня свят и да ми дава съвети какво да правя в живота си. Това е абсолютна глупост, изумен съм, че се занимавате с подобни безсмислици — възмути се Лакшмнан. Избухна по детински: — В тази лудница никога не мога да правя каквото поискам.

— Защо се сърдиш толкова? Почакай малко — опита се да разсее раздразнението му мама, но Лакшмнан постъпи както винаги. Изхвърча от стаята и за да излее яда си, удари с юмрук по една купчина тухли отвън.

Лакшмнан, естествено, замина за Сингапур. Мама беше нещастна, но да го гледа как удря с юмрук и скърца със зъби сърце не й даваше, а и имаше слабост към него. Изпрати го с куфар, пълен с нови дрехи и с любимите му лакомства. Отначало той пишеше весели писма доста редовно, разказваше с подробности с какво се занимава и на всички ни се стори, че мама все пак е взела правилното решение да го пусне. Но скоро се оказа, че Мохини е била права. Изведнъж той престана да пише. След два месеца пристигна една картичка, в която практически не казваше нищо, а след нея настана пълно мълчание. Мама се разтревожи и започна да се обвинява, че не се е противопоставила на заминаването му. Настроението й и преди беше лошо, но сега всичко я дразнеше. Бедният татко, мисля, че седмици наред не посмя да каже нито дума.

Един ден мама реши, че не може да чака повече. Изпрати един приятел да провери какво става с първородния й син. Човекът се върна с новината, че Лакшмнан играе комар. Винаги можело да бъде намерен в някой от клубовете в най-западналата част на Китайския квартал, където се играе маджонг[2]. В тези мизерни зали той бързо развил страст към комара, толкова силна, че очите му светвали само при тракането на плочките на маджонга. Бил похарчил всичките си пари и престанал да посещава квалификационните курсове за учители. Началничката на просветния отдел, която не одобрявала високомерието му, блесналите му очи и начина, по който преподавал със стиснати юмруци, скоро го прехвърлила в малко училище на рибарско островче по-далеч от Сингапур. Било й омръзнало лично да следи многобройните му отсъствия.

Като си помисли човек, че той избяга от Куантан, за да свърши в това селце.

Лакшмнан не могъл да понесе престоя си там, затова веднага си тръгнал, но без средства можел да спи само на пода при някой приятел. До това време бил натрупал и големи дългове. Семейството не можеше да повярва на невероятните думи, които учтивият познат употреби, докато пиеше чай с мама.

По обичайния й експедитивен начин мама уреди дълговете на Лакшмнан и му изпрати билет за връщане. И той се върна, но за наше най-голямо удивление не с подвита опашка, а като победител и герой. Мама сготви любимото му къри с леща, изпържи и палачинки, които той много обичаше. Купи му лека кола „Уолсли“ срещу обещанието, че ще си намери работа и ще подреди живота си. Брат ми изглеждаше много важен зад волана на новата си кола. Намери си работа като учител, но комарът беше влязъл в кръвта му. Не го оставяше на мира. Мамеше го, глождеше го, ядеше го отвътре, шепнеше му и с глас, мек като коприна, му пееше: „Маджонг“, докато брат ми не издържа. За него беше облекчение да накара непрекъснатия шепот да спре, дори с цената да загуби всичко. Ние го гледахме с празни погледи, докато той обясняваше и показваше с палеца и показалеца си, отделени само на милиметри един от друг, колко близко бил до печалбата. Толкова близо, че трябвало пак да опита.

В нашето семейство започна жестока битка. Лакшмнан искаше пари, заплашваше, че ще отвори сандъка на мама и ще вземе спестяванията и скъпоценностите й оттам. Очите му святкаха гневно зад дебелите стъкла на очилата.

— Само да си посмял — предупреди го мама и опасни пламъчета надзърнаха от зениците й. Той се разкрещя и изхвърча като вихър от къщата, на излизане ритна касата на вратата.

Щом получеше заплатата си, брат ми изчезваше през почивните дни, връщаше се размъкнат и безпаричен. Зловещите заплахи отново се подновяваха. Един ден, в който той вземаше заплата, видях мама да стои и тъжно да гледа купчината цигарени фасове. Знаех си какво си мисли — къде е синът й?

Тя реши да го намери и да види с очите си новата любовница, която изпразваше до дъно джобовете на момчето й и със стоманена прегръдка го държеше плътно до себе си. Нае рикша до града, до онази негова част, където по-рано кракът й не беше стъпвал. Изкачила няколко каменни стъпала, които водели към магазин за кафе, попитала един стар човек, кацнал като хищна врана на висок стол, и той мълчаливо й посочил дъното на магазина. Тя дръпнала мръсната завеса и тръгнала по тесен коридор. Зад вратите от двете страни на коридора се чували гласове на деца, които бъбрели и се смеели. Малко китайче момиченце с гъст бретон, който почти закривал очите му, подало глава през една врата и се усмихнало стеснително на мама.

Най-накрая мама се намерила пред парцалива завеса. Зад нея се намирал друг свят. Свят така долен и срамен, че ръцете й се разтреперили, когато побутнала мръсните парчета плат и погледнала в изненадващо голяма и нечиста стая. Стените били от застъпващи се дъски, таванът — нахвърляни една върху друга ламарини, а по сивия бетонен под се въргаляли боклуци. Върху масичка до стената имало купчина неизмити чинии, купи и пръчици за хранене. Комарджиите не прекъсвали дори да похапнат. Една много стара жена, прегърбена и почти плешива, бавно миела планината от мръсни чинии. Около пет кръгли маси седели мъже и жени с изцъклени погледи и съсредоточени лица. Въздухът бил застоял, миришел на цигари, сладникав аромат на печено свинско се носел откъм кухнята, която сигурно била някъде наблизо. В тази мръсна игрална зала нещастните очи на мама се спрели върху любимия й син, който седял без очила, изправен и красив. За миг усетила раздираща болка, причинена от ножа на предателството. Докато наблюдавала, без да вярва на очите си, той извикал: „Маджонг!“ и се изсмял с алчния смях на комарджия. Само как сатанински блестели очите му. Колко бил отдаден на играта.

Изумена, тя пристъпила към него. Все още смятала, че може да го промени. Но тъкмо в този миг той направил бързо, някак ожесточено движение с ръце, което така я объркало, защото й било непознато и чуждо. Тя направо изстинала и не посмяла да проговори. Жестът бил разбран и бързо повторен от друг играч и тогава мама осъзнала, че Лакшмнан напълно се е отдалечил от нея. Живеел в друг, забранен за нея свят. Стояла сковано и гледала ада, в който красивият й, любимият й заблуден син бил попаднал. Пред очите й изникнала картина от миналото така жива, че чак й причинила болка. Ох, тогава била съвсем млада. Тананикала си, пъхнала ръка в синьото коритце, в топлата вода плували листа от хибискус. Сигурно в този момент течността се обагрила в чудния ръждив цвят, който тя желаела, тогава поела гъргорещото бебенце с блестящи очи и нежно потопила ритащите му крачета в грижливо приготвената вода, за да го изкъпе. Как се смеел и пляскал той. Как я пръскал само! Колко къдрава била косата на малката му главица. Колко отдавна било това и колко много надежди оттогава болезнено се бяха разбили в скалите на живота. Тя отстъпила назад към мръсната завеса и смъртно ранена, тръгнала по мръсния коридор.

Мама не можа да забрави алчния му смях. Той я преследваше нощем. Беше се усмихнал само на светлите чипове, които лежали на мръсната маса пред него. Мама се чувстваше загубена и изпълнена със страх. Ако преди беше отстъпвала и му бе давала пари, за да има мир, сега твърдо реши да не получи от нея нито един рингит. Скри парите и бижутата си, прибра и моята банкова книжка, за да не би брат ми да ме убеди или да ме накара със сила да се разделя, с каквато и да е част от моите спестявания.

Къщата се превърна в бойно поле. Разни неща избухваха на всяка крачка, направо под носа ти. Веднъж бодливата кора на плода дуриан полетя във въздуха право към стъписаното ми лице. Слава богу, че не изгубих присъствие на духа и се наведох. Дупките, които бодлите на дуриана оставиха на стената на кухнята, още се забелязват. След това неочаквано и отведнъж нещата се успокоиха, когато Лакшмнан започна да помага на мама в опитите й да ме омъжат. Тогава той се запозна с обичая предлагане на зестра.

Това сякаш взриви мозъка му. Бракът се равняваше на зестрата.

Мама беше отделила десет хиляди рингита като зестра за мен. Естествено, той би могъл да се разпорежда с подобна сума, ако се оженеше. Така че той започна да си прави сметки, но според обичая не можеше да се ожени преди мен. Това го изнервяше, но обичаите трябваше да се спазват. Първо бе редно да се омъжи най-голямата дъщеря. Ето защо прилежно ми търсеше съпруг и охотно хвалеше младите мъже. У всички изтъкваше доброто, а мама виждаше само лошото, докато й хареса едно предложение от землемер от Кланг.

Перспективният кандидат, който беше успял да направи впечатление на мама с това, че имаше образование, определи дата, на която да ме „види“. За такъв случай съществуваха определени правила. Родителите и техният син посещаваха момичето и докато разговаряха с родителите му, то внасяше поднос с чай и сладки. Учтивият разговор прекъсваше и всички оглеждаха момичето много критично. Тогава нещастното момиче трябваше да сипе чая и срамежливо да поднесе сладките, преди да излезе, като говори колкото се може по-малко. Позволено му бе да се усмихне стеснително на евентуалните си бъдещи свекър и свекърва.

Този ден не бях нервна. Вече няколко пъти бях участвала в подобна игра, след което мама отказа на няколко надеждни кандидати. Бях харесала един от тях, но безусловно вярвах в преценката на мама. Тя е като мечка. От километри разстояние подушва и най-малкото гнило местенце, дори и да е грижливо замаскирано в най-дълбоките гънки на човешкото сърце. По онова време практически не знаех точно какво прави землемерът, тъй като професията му не е уважавана като на лекар или адвокат, но аз не бях нито толкова образована, нито пък имах достатъчно голяма зестра, за да привлека лекар или адвокат. Обаче предвидливата ми майка смяташе, че Малайзия е развиваща се страна и било само въпрос на време, докато започнат да се търсят усилено добри землемери. Тя се надяваше, че един ден със съпруга ми ще натрупаме малко богатство. Най-много от всичко на света искаше мъжът ми да бъде умен. Каза, че познавала живота с глупав мъж и желаела ние да имаме по-друга съдба.

Надявах се изискванията на моя кандидат да не бъдат много високи. Седях пред огледалото и не виждах нищо особено. Мохини беше пример за красота. Само като си спомнех кожата й с цвят на магнолия и тъмнозелените и очи, моят образ избледняваше до посредственост. Тогава не си слагах грим, защото мама смяташе, че не е подходящо, макар че двете с Лалита се пудрехме. Понякога Лалита дори прекаляваше и като излезеше от стаята, приличаше на маймуна капуцин с бяло лице. Бедната Лалита, беше въплъщение на всички мамини страхове. Ако мама напишеше списък с всички черти, които не би искала дъщеря й да притежава, би се получил образът на Лалита. Широкият ханш на татко, плосък задник, слаби крака от бог знае кой член на семейството, раздалечени малки очички и месест нос.

— Анна! — извика мама.

— Идвам — отвърнах и изтичах в кухнята, за да й помогна да нареже кокосовия сладкиш, който по-късно щях да сервирам на гостите. Рецептата беше много проста, но имаше една допълнителна тайна съставка, от която вкусът ставаше по-добър, отколкото на нормалния кокосов сладкиш. Слагахме цветове от джинджифил. Беше горещ следобед и Лалита седеше отвън до мелничния камък и пиеше кокосова вода направо от черупката на кокосовия орех. Помислих си, че е време да престане да се излага дълго на слънце. Кожата й и без това беше доста тъмна. Извиках я и тя послушно влезе.

— Не стой толкова на слънце, защото никой няма да поиска да се ожени за теб — посъветвах я тактично.

— Мама и без това казва, че никой няма да се ожени за мен. Иска ми се да бях хубава като теб.

— Не бъди глупава. Много добре знаеш, че го е казала, защото е била в лошо настроение. Разбира се, че когато пораснеш, ще се омъжиш. Винаги за всекиго се намира по някой. Сега нарежи сладките, а аз ще ги подредя върху подноса.

Работихме мълчаливо, а в това време аз се опитвах да си представя бъдещия си съпруг. Дано да бъде по-светъл. Когато свършихме, се изкъпах и си облякох хубаво сари в синьо и зелено, което много ми отиваше. Сплетох косата си на плитка и я украсих с няколко цвята жасмин. После напудрих лицето си и нарисувах на челото си малка съвсем правилна кръгла черна точка. Моята приятелка Меена ме убеждаваше, че ако си сложа малко червило и изтегля черен контур около очите, наистина ще стана много привлекателна, но аз се уплаших какво ще каже мама, ако ме види с червени устни и издължени очи. Чудя се какво ли би казала, ако знаеше, че в училище прякорът ми беше ММ, съкратено от Мерилин Монро. Може би заради това, че поклащах ханша си, ми дадоха този обиден прякор. В нашия старомоден град хубавите момичета не ставаха актриси. За тази работа момичето трябваше да има лек морал, такъв като на Мерилин. Е, какво пък, тя наистина си беше уличница.

Извърнах се пред огледалото, за да проверя дали добре съм нагънала сарито и на гърба и после седнах да чакам. Мама влезе. В ръката си държеше пръчица за почерняне на вежди. Без да ми каже нито дума тя коленича пред мен, леко дръпна долния ми клепач и го нарисува. Направи същото и с другото око. Стоях съвсем мирно като закована. Дори нямах представа, че тя знае как се почернят очи. В ръката си държеше и бледорозово червило.

— Отвори си устата — нареди ми тя. Отворих уста послушно и като придържаше брадичката ми с лявата си ръка, внимателно намаза устните ми. После критично огледа свършеното и кимна доволна. — Не ближи устните си — посъветва ме. Изправи се и излезе от стаята. Явно наистина желаеше да се омъжа за кандидата, защото при предишните сгледи не беше го правила. Отново се обърнах към огледалото и с изненада се взрях в себе си. Мама беше преобразила лицето ми. Очите ми изглеждаха големи и красиви, устните ми сочни и меки. Меена е била права.

Скоро откъм всекидневната се чуха приглушени гласове. Изведнъж се почувствах нервна. Да сипваш чай под орловите погледи на непознати, беше нелека задача, но най-вече заради напрежението на мама пеперудките в стомаха ми махаха с крилца като луди. Тя наистина желаеше този брак да се осъществи. Ами ако не ме харесат? Ако откажат да оженят сина си за мен? Тя сигурно щеше да ми се разсърди. След малко откъм всекидневната чух гласа й.

— Анна — извика ме мило.

Станах, грижливо опънах сарито си и влязох в кухнята.

— Хайде, върви — каза Лалита и бутна подноса в ръцете ми. Беше готова да се разкикоти.

Влязох във всекидневната с наведена глава, както всяко неомъжено момиче би трябвало да направи, и след като оставих подноса върху масичката за кафе, сипах чая, подадох чашите първо на родителите и едва тогава на потенциалния младоженец. Извърших всичко това със сведени очи. Видях крака, обути с панталони, два чифта мъжки стъпала (тъмни), великолепно лимоненожълто сари и малки дамски крака (светли). Вдигнах глава и минах с подноса със сладките. Родителите бяха обикновени цейлонци. Бащата се беше облегнал назад, а майката наблюдаваше и пресмяташе. Тя имаше впечатляващо лице с високи скули, много големи очи и прав нос. Усмихна ми се и аз също й се усмихнах.

— Значи си учителка — каза.

— Да — отвърнах тихо.

Тя кимна. Беше увила сарито си с голямо умение. Макар и да беше седнала, диплите на сарито й си оставаха ясно очертани. Обърнах се към тъмните ръце, които преди поеха от мен чашата и чинийката. Той беше слаб и, съдейки по дължината на несръчно сплетените му крака, висок. Устните му бяха извити като на човек, който се смее често, но хлътналите му очи горяха загадъчно, взираха се в моите така напрегнато, че се изчервих. Те ми напомниха как понякога горяха очите на майка ми. Веднага извърнах поглед. Беше толкова черен, че почти син. Всичките ми деца щяха да бъдат черни, помислих си, докато излизах от всекидневната и се стараех да не полюлявам ханша си. Бях наясно, че всички ме оглеждат от горе до долу.

Лалита ми се ухили, когато стигнах до кухнята.

— Е? — попита с вдигнати вежди. Аз свих рамене.

Стояхме заедно на вратата на кухнята и слушахме разговора на мама и кандидат-сватовете. Надявах се, че тя няма да хареса момчето. Чувствах се неудобно пред него. Погледът му ме смущаваше. Освен това беше извънредно тъмен.

Гостите си тръгнаха и мама влезе в кухнята.

— Харесва ми това момче — заяви тя със светнали очи. — Очите му са като огън. Амбициозен е. Далеч ще стигне, помни ми думата.

— Не ти ли се струва, че е малко е тъмен? — осмелих се да попитам.

— Тъмен ли? — обърна се тя към мен. Изрече тази единствена дума неодобрително. Нямаше смисъл да се боря. Разбира се, че е тъмен. Нали е землемер. Цялото си време прекарва в джунглата. И така, въпросът беше решен. Щях да се омъжа за момчето с огнените очи. Мама и брат ми започнаха да кроят планове. На Лакшмнан му хрумна великата идея да направим двойна сватба.

— Така ще избегнем ненужни разходи — каза, възприемайки начина на разсъждение на мама. Най-накрая стигнаха до съгласие. Той вече можеше да си търси булка.

Когато новината, че Лакшмнан си търси булка, стигна до кандидат-сватовете, те заявиха, че тъкмо имали дъщеря за женене! Предложиха му да се ожени за нея. Макар че мама не беше въодушевена от идеята, Лакшмнан настоя поне да видят момичето. Така че татко, мама и Лакшмнан отидоха чак до Кланг, за да огледат евентуалната булка. Мама каза, че сърцето й едва не спряло да бие, когато пристигнали на адреса. Малка къщичка в беден квартал, оградена с мрежа, така че приличала на огромен кокошарник. Мама вярваше в потенциала на землемера, но не можеше да преглътне мисълта да даде скъпоценния си син на хора, които живеят в подобна къща. Всъщност искала да се обърне и веднага да си тръгне, но Лакшмнан разумно й възразил, че дълго са пътували, за да стигнат дотам.

— Какво лошо има? — попитал. За тези си думи щеше да съжалява.

Когато майката на момичето излязла да ги посрещне, мама видяла, че тя изгледала първо колата „Уолсли“, а след това се обърнала да прецени брат ми. Мама също погледнала Лакшмнан и го видяла през очите на кандидат-тъщата. Ако не били очилата му с дебели стъкла, той бил съвършен. Широкоплещест, с красиви мустаци, наистина бил добра партия. Докато, разбира се, някой случайно не откриел склонността му към хазарта. После влезли в големия кокошарник.

Мебелировката била бедняшка. Столът, на който мама седяла, се клател. Едно момиче влязло в стаята с поднос с чай. Мама преглътнала изненадата си. Един приятел сватовник ни я описа като момиче с хубава външност. Всъщност била висока и кокалеста, с широки рамене и доста големи гърди. Не изглеждала мила и добра, по-скоро намръщена, имала високи скули, голяма уста и дръзки и чувствени очи. С тях смело огледала Лакшмнан, а след това и родителите му и изразът й омекнал от стеснителна моминска усмивка.

Да, но мама не се хванала на въдицата. Момичето се държало високомерно. Мама веднага забелязала, че това момиче ще донесе неприятности. И то големи неприятности. Заплахата била изписана на всяка черта на лицето й.

Мама отпила от чая и в разговора подхвърлила, че синът й е ужасен, всъщност заклет комарджия. Казала им, че не желае да носи отговорност, ако скрие този факт и разруши двата брака, и искрено споделила със семейството, че не одобрява женитба между роднини.

След като мама пуснала бомбата, се възцарило моментно мълчание, но майката на булката вече била очарована от колата и хубостта на Лакшмнан. Дъщеря й не би могла да намери по-добър съпруг. Всъщност тя изобщо не повярвала на мама. Сигурно си е помислила, че им разправя опашати лъжи, защото не желае да позволи на сина си да се ожени за дъщеря им.

— О, не се безпокойте за това — уверила тя мама, а пронизващите й очи блеснали. — Моят съпруг също беше ужасен комарджия. Години наред залагаше на конни състезания и въпреки всичко животът ми беше щастлив. Нищо не ми е липсвало. Дъщеря ми е умно момиче и аз се осланям на нейната способност да се справи със ситуацията.

Те били настоятелни и при това безочливи. Мама седяла там и беснеела вътрешно, но не можела да си тръгне, защото не искала да поставя на карта моята женитба. Добре разбирала защо толкова настояват за нейния син. Дъщеря им не била хубавица. Според нея момичето било грозно и противно, имало обрив, който се показвал изпод ръкавите на блузата на сарито й и свършвал бог знае къде. Тогава тя нямаше представа, че онова, което по нейно време се смятало за ъгловато и непривлекателно, днес навсякъде се приема за хубаво. Висок ръст, изправени рамене, голям бюст, дълги крака, тесен ханш и чудесни високи скули. Действително не била кръглолика мекушава индийска хубавица. Докато седяла там и гледала критично булката, мама за нищо на света не е могла да си представи, че от утробата на същата тази млада жена щяла да излезе нейната любима внучка. Че един ден синът й щял да се втурне вкъщи със сълзи в очите.

— Ама, Мохини се върна при нас. Върна се като твоя внучка.

„Не, тя няма да се ожени за сина ми“ — казала си мама този ден.

Родителите й били хитри, а къщата им толкова бедна, че на мама й било трудно да си представи, че биха могли да имат зестра от десет хиляди рингита, в която и да е банка. Освен това, ако момичето наистина било квалифицирана учителка, както твърдели родителите й, тогава защо не работела? Или лъжели, или момичето било невъобразимо мързеливо. Което и от двете да било вярно, то не предвещавало нищо добро по отношение на замислите и надеждите на мама. Момичето просто не отговаряло на изискванията й.

Лакшмнан започнал да скърца със зъби в кокошарника. Вече си бил направил велики планове за парите, а майка му разваляла всичко. В трескавото си въображение той вече бил удвоил и утроил зестрата. Толкова отдавна подхранвал опияняващата представа, че ако седне на масата с достатъчно пари, все в някой момент късметът му ще проработи.

Учтиво си казали довиждане.

В колата Лакшмнан внезапно обявил:

— Искам това момиче.

— Но ти винаги си искал да се ожениш за хубаво момиче, което работи — отвърнала изненадана мама.

— Не, това момиче ми харесва — настоял той.

— Както желаеш — казала мама. Тя седяла в колата, обзета от вледеняваща ярост. Татко гледал мълчаливо през прозореца. Той обичал да гледа полета със зелени каучукови дървета. Това го успокоявало. Така по-лесно понасял вълните от ярост, които жена му и най-големият му син излъчвали.

Същата нощ Севенези сънува сън. Седял на голо поле. Докъдето погледът му стигал, виждал суха червена земя. Някъде отдалеч волска каруца се движела към него в облак от червен прах. Около врата на вола имало звънче, което подрънквало. Някога преди брат ми бил чувал този звук. Каруцарят с дълга бяла брада казал:

— Кажи му, че ще загуби парите на едно сядане. — В каруцата зад него имало дълъг черен ковчег. Звънчето звъняло като от напора на силен вятър. Да, брат ми бил чувал този звук. — Гледай го — продължил старецът и посочил ковчега. — Той никога не ме слушаше. Сега е мъртъв. Кажи му. Ще загуби парите на едно сядане. — След това ударил вола с дълга пръчка и каруцата продължила пътуването си през пустия пейзаж.

— Почакай! — извикал брат ми, но каруцата се отдалечавала в облак прах. Останал само споменът за звънтенето. Също като малките звънчета, които Мохини носеше на глезените си. Събудил се и първата му мисъл била: „Той не бива да се ожени за нея. Бракът ще бъде нещастен“. Преди Севенези да сънува този сън никой не беше осъзнал, че внезапният интерес на брат ми към женитбата има нещо общо със зестрата. Но, разбира се, това вече обясняваше всичко. Разгорилата се страст да се ожени за това безработно тъмно момиче с ужасни обриви беше породена от алчност.

Лакшмнан и мама вдигнаха очи от закуската си. Севенези се почувства като елен в бърлогата на озъбени тигри.

— Ще загубиш парите на едно сядане — каза на Лакшмнан. В стаята се възцари гробна тишина. Смаян, Лакшмнан се взираше в Севенези.

— Не се жени за нея. Ще сгрешиш — продължи Севенези. И това предупреждение обиколи зигзагообразно стаята. Веднъж по-рано не бяхме обърнали внимание на думите на Севенези и след това съжалявахме. Можехме ли да си позволим още една грешка? Тази би могла да се окаже катастрофална.

— Чух звънчетата, които Мохини носеше на глезените си — допълни Севенези.

Изумлението на Лакшмнан се превърнало в студен неумолим гняв. Но той не изскърца със зъби и не грабна Севенези за яката на ризата.

— Всички вие грешите — изрече така необичайно тихо, че ние се изумихме много повече, отколкото ако се беше разфучал. След това излезе със скована походка.

Мама веднага седна да пише писмо до родителите на момичето. Обясни им, че като се върнали, открила изгаснали маслените лампи пред молитвения олтар. Това било лош знак и й дали съвет да прекрати сватосването. Севенези отиде в града и пусна писмото.

После пристигна писмо, адресирано до Лакшмнан. Той разкъса плика и го прочете в зеленчуковата градина с гръб към нас. Смачка го в юмрук и запрати топката към банановите дървета. Обърна се и влезе в къщата със замислено лице. Тръгна да търси Севенези. По това време Севенези вече беше инспектор по хигиената и работеше към малайските железници, пътуваше нагоре-надолу из страната и проверяваше чистотата на съоръженията, които компанията поддържаше. В края на седмицата си беше вкъщи и в момента в спалнята приготвяше багажа си, тъй като заминаваше на другата сутрин.

Лакшмнан застана на прага.

— Тя наистина ли каза, че ще загубя всичко на едно сядане? — попита неочаквано.

— Да — отвърна Севенези лаконично.

Може би цял час Лакшмнан неспокойно обикаляше къщата дълбоко замислен. Най-накрая като че ли бурята премина. Отиде при мама и й заяви, че ще се ожени за Рани и за никоя друга. Не каза на никого какви мисли му се въртяха в главата по отношение на зестрата. Сигурно се е надявал, че няма да проиграе цялата зестра. Най-вероятно бе изградил големи планове да започне бизнес като китайските си приятели.

Щом вечерта отиде да играе крикет в двора на училището, мама изтича и намери смачканото писмо в банановата горичка. Смятам, че това писмо все още е някъде в нейния дървен сандък.

„Мили, скъпи Лакшмнан,

Моля те не се отказвай от мен. Мисля, че вече съм дълбоко влюбена в теб. Откакто си тръгна, не мога нито да се храня, нито да спя. Красивото ти лице непрекъснато е пред очите ми. Ние не вярваме в подобни глупости, че загаснали лампи давали лош знак. Лампите загасват от само себе си, когато фитилът или маслото им свършат. Разбира се, че проява на немарливост не може да бъде лош знак за нашия брак.

Аз съм просто момиче от бедно семейство. Дълги години баща ми е спестявал за моята зестра и тя ще стигне напълно за първа вноска на къща или ти би могъл да използваш парите, за да започнеш свой бизнес. Талантлив мъж като теб може да направи толкова много неща с тези пари. Баща ти ми спомена, че се интересуваш от бизнес.

През живота си съм изтърпяла големи страдания, но до теб ще бъда щастлива дори да имаме само обикновен ориз и вода. Моля те, любов моя, не се отказвай от мен. Обещавам, че никога няма да съжаляваш, ако решиш да се ожениш за мен.

Вечно твоя,

Рани“

Мама побесня от яд. Толкова се разгневи, че ръцете й се разтрепериха. Тя от пръв поглед не хареса момичето и имаше право. Подлата твар развяваше парите за зестрата като червен плащ пред бик. Нахвърли се върху баща ми.

— Ти си виновен — развика се невъздържано. — Ти си й дал тази идея, като си говорил какъв усет има Лакшмнан към бизнеса. Защо просто не си мълча? Много добре знаеш, че им казах за страстта на Лакшмнан към комара, за да ги накарам да се откажат.

Татко си замълча както винаги. Очите му изразяваха нямо съгласие. Не разбираше ли, че този негов поглед вбесяваше още повече мама?

В края на краищата Лакшмнан се наложи. Направихме общата сватба. Беше ужасен ден. Мама изпадна в много лошо настроение. Отказа да сложи цветя в косата си и облече мрачно сиво сари почти без никакви шарки. Стоеше настрани скована и нещастна. Лакшмнан също не беше особено доволен, че стана така, както той желаеше, изглеждаше мрачен и намусен. Изгаряше от нетърпение церемонията да свърши. Същата вечер тъща му отишла тихо при него и му доверила тактично, че в момента нямали десетте хиляди рингита, а само три хиляди. В полутъмната стая черните й като мастило очи святкали хитро. Дългите години, прекарани като съпруга на заклет комарджия, я били научили да играе на котка и мишка с рибаря, месаря, хлебаря, с продавачите на зеленчуци и кафе.

— Ще ти дадем останалите седем хиляди, когато ги получим. Един наш братовчед, който имаше финансови затруднения, взе на заем парите. Не можахме да му откажем. Нали нямаш нищо против? — Тя изрекла това с безупречна дикция и интонация. Сигурно като малка е получила добро възпитание.

Лакшмнан естествено разбрал. Неслучайно беше любимият син на мама. Никога нямаше да получи останалата част от зестрата. Тъщата му подала издутия плик. Взимай парите и се откажи от останалото. Явно го излъгали. Станало му зле. Кръвта започнала да тупти в слепоочията му. Беше се оженил за грозната им дъщеря. Трябваше да получи десетте хиляди. Всички грижливо подготвени планове да започне бизнес, кроежите за сделките… всичко се разбило на пух и прах. Обзел го справедлив гняв. Искало му се да каже: „Имам нещо против, вземете си грозната дъщеря обратно и елате, когато съберете цялата зестра.“ Но копринените невидими пълзящи растения, полепнали отвътре в тялото му, дърпали и притискали гърдите му. Хладни чипове от алабастър лежали и го чакали, езичетата им цъкали и шепнели: „Вземи ни, вземи ни. Ох, побързай“.

Обидата, че е измамен, дала извинение на Лакшмнан да излезе бързо от къщата и да загуби всичките пари на едно сядане. Съпругата му, както скоро открил, съвсем не се чувствала щастлива само с обикновен ориз и вода, а смятала да дава саритата си на химическо чистене. От тази идея майка ми настръхна от изумление и дори татко се задави, докато пиеше чай.

[1] Дивали — индуистки празник на светлините по случай Нова година. — Б.пр. ↑

[2] Маджонг — китайска хазартна игра, която се играе от четири, с малки плочици, подобни на домино. Всеки играч се старае да сформира печеливша комбинация от 144 плочки. — Б.пр. ↑

Трета част
Тъжен молец

Рани

Майка ми ме нарекла Рани, за да живея богато като царица, но когато съм била още бебе, един тъжен молец кацнал на бузата ми и макар че мама веднага го видяла и, изпълнена с опасение, го духнала да отлети, тъжният прашец от крилата му вече бил полепнал по кожата ми. Прашецът като че ли бе проклел душата ми, той винаги надвиваше щастието и осъждаше нещастното ми тяло на ужасно съществуване. Дори бракът, който единствен блестеше примамливо като рай на истинската любов, на вечното щастие, се оказа още едно разочарование в живота ми. Виж ме как живея в малка дървена къщичка, кредиторите тропат на вратата ми денем и нощем. Все едно, че живея отново окаяния живот на горката ми майка.

Проклинам деня, в който женският отровен паяк, моята свекърва, влезе в нашата къща и започна да разплита копринените си лъжи. Като сребърни нишки те се нижеха от ужасната й уста и ме уловиха в мрежата си. Истината е, че те ме принудиха да се омъжа за Лакшмнан. Преди той да влезе в моя живот, ме искаха лекари, адвокати, инженери и дори завършил в Лондон неврохирург, но аз се колебаех. Разглезена от големия избор, на всекиго от тях намирах по някой недостатък. Крив нос, нисък ръст, телесна слабост или нещо друго. В моя блестящ рай виждах един висок, светъл, хубав и богат принц. Смятах, че търпението е достойнство. Виж ме в края на краищата докъде стигнах.

Сега вече е твърде късно да желая някой от бившите ми кандидати.

— Рани — каза паякът, — моят син е добър човек. Почтен, трудолюбив и добър. Сега е само учител, но един ден с неговия усет за бизнес кой знае докъде ще стигне.

Естествено, тогава не спомена, че е пристрастен към хазарта. В края на краищата ме принудиха да се омъжа за Лакшмнан заради брат ми, който най-неочаквано и кой знае защо си падна по дъщерята на паяка. Ако ме питаш мен, ще ти кажа, че беше твърде подозрително как той изведнъж решително настоя да се ожени за това момиче. Дори по онова време нямаше нищо особено у нея с увисналите й надолу като на кученце очи и крайно безформена уста. Въпреки това брат ми бе съблазнен и след една-единствена среща извървя пътя от безразличие до твърда решимост.

— Искам нея и никоя друга — заяви с поглед, в който се четеше обреченост. Не е възможно тя да го е очаровала с нейните безрадостни очи и уста на божа кравичка. Ясно е, тъй като живееха толкова близо до змиеукротителя, че няма как да не са впрегнали на помощ неговите зли духове. Майката и дъщерята заедно са омагьосали брат ми. Татко каза, че първия път, когато отишли да видят момичето, им предложили чиния с кокосови сладки, но вкусът им изобщо не бил като на кокосовите сладки, които си знаем. Дори мама призна, че били различни.

— Все едно, че ядеш цветя — каза тя. Всъщност били толкова вкусни, че брат ми изял пет.

Сигурна съм, че старата вещица е сложила нещо в тези сладки. Любовно биле, за да се влюби брат ми в дъщеря им с плоското лице. Той започна да прави странни неща, винаги когато имаше време, отиваше с мотора си чак до Куантан. Но не за да се среща с момичето. Не, това паякът никога не би го разрешил. Изминаваше целия път, за да седне в едно кафене срещу училището „Султан Абдула“ и да я гледа с копнеж, докато тя извежда учениците си на игрището за часа по физкултура. Сега ми кажи ти какво мислиш, възможно ли е змиеукротителят да няма пръст в тази работа?

— Омъжи се за него — повтаряха ми всички хорово. Какво можех да направя. Да се опълча срещу семейството си ли? Не, аз пожертвах блестящите си мечти заради моя брат.

Така се омъжих за Лакшмнан.

И какво получих, с което да мога да се похваля? Една хубава бъркотия, това ми остана. Неблагодарен брат, той дори вече не ми говори, негоден за нищо съпруг комарджия и деца, които не ме уважават. Изтърпях много страдания.

Знаеш ли какво направи Лакшмнан с парите от зестрата ми? Проигра ги всичките в първата ни брачна нощ. До стотинка. Десет хиляди рингита изчезнаха, преди дори да изгрее слънцето. Често се връщам мислено към онази нощ. Тя е като тайно място, защитено от пораженията на времето. Всичко там е съхранено така добре, че се изумявам всеки път, когато го посетя. Всяка мисъл, всяко чувство грижливо е запазено, за да ме подлъже да помисля, че отново се случва. Виждам, чувствам и чувам всичко, абсолютно всичко. Донеси няколко възглавници, за да ги сложа под горките ми подути колене, и ще ти кажа точно какво ми причини този мой чудесен съпруг.

Двайсет и четири годишна младоженка съм и отново съм се върнала в ужасната малка стаичка на свекърва ми с небоядисани дървени стени. Седя на края на едно странно метално легло, което гледа към тъмен дървен гардероб с огледала на вратите. В огледалото лицето ми не се вижда много ясно, но несъмнено е младо, а тялото ми здраво и стройно. Ясно виждам пожълтялата мрежа срещу комари, която виси като мек облак над мен от четирите колони на голямото легло. Набъбващата луна свети на небето. Лунната светлина е особена. Тя изобщо не е светлина, а тайнствено сребристо сияние, което се отнася благосклонно и гали само бледите и блестящи предмети. Забелязвам как то подминава навит на руло декоративен килим и отнема всички наситени цветове от гоблена на стената, покрит с матирано стъкло, а осветява силно блестящ стъклен буркан с фриз от оранжеви квадрати. Забелязвам, че е особено благосклонно към сервиз от евтин порцелан — току-що разопакован сватбен подарък, защото отделните му части светят в бяло и перлено розово. Един сребърен поднос сияе.

Въздухът е влажен и тежък. Коланът, който придържа всички гънки на грижливо загърнатото ми сари е мокър от пот и дразни кожата ми. Малко вентилаторче жужи героично в плътния потискащ въздух. Чувам шумоленето на скъпото ми копринено сари. Прилича ми на шепот, който не разбирам. Прозорецът е отворен и шумно силно дразнят градския ми слух. Свикнала съм да чувам шумове от хора.

Овлажнявам пресъхналите си устни и вкусът на червило се смесва с миризмата на неотдавна използван лак за нокти. Здраво сплетените ми ръце са лепкави от пот. В главата ми е истинска врява — бумти сякаш там се извършва китайско погребение, смесват се звуците на гонгове, цимбали, плачове и виене, различавам и необясним шум от тътрещи се крака, после чувам тишината на всекиго в къщата. Всички знаят, че съм тук. Много внимавах да не вдигам шум и все пак всички ме чуват. Чуват ужаса и подушват срама на моето положение.

Дори сега го усещам. Острият мирис на моя срам идва от една малка купичка с жасминови цветове, която му подарих в знак на моята любов. Наведох глава и с две ръце срамежливо му я поднесох. Той пое подаръка от ръцете ми, но когато вдигнах очи, видях как с безразличие го захвърли на масата до леглото. Купичката се търкулна настрани и хубавите цветове изпадаха от нея, посипаха се по масата и по пода. В бързината да излезе той дори не погледна подаръка ми. Остави ме сама в нашето атлазено младоженско ложе, посипано с цветни листенца, и хукна към някой затънтен игрален дом в Китайския квартал.

След като той излезе, чувам тишината в къщата, но знам, че новото ми семейство хихика крадешком в шепи. Подиграват ми се. Седя сама в прекрасното си сари, чакам го и не мърдам. Тихо е. Спокойно. Но в душата ми гневът така бушува, че вече се е нагорещил до бяло. Изяжда ме отвътре. Него не го е грижа за мен. Положението ми е непоносимо.

Направи ме на глупачка.

Ако си е представял, че ще бъда срамежлива глупава съпруга, направил е голяма грешка. Родена съм и съм израснала в тежките условия на града, възпитана съм да бъда смела. Не съм някаква си селяндурка. Често ме оприличаваха на здраво вързан състезателен кон. Часовете минават и в огледалото красиво изрисуваните ми очи блестят яростно. В огледалото лицето ми изглежда гневно като на статуята на богинята Кали[1], а от непрекъснатото стискане ръцете ми бавно се вдървяват и приемат формата на крака на граблива птица. Меките ми червени устни изчезнаха и на лицето ми вече се вижда само една тънка права линия. Жадувам за отплата. Искам да се нахвърля върху него и да забия току-що лакираните си нокти в очите му.

Още не се е върнал.

Но когато призори се прибра, изглупял от някакъв особен вътрешен яд, само го гледам като изумена. Без да ми каже нито дума, той се хвърля върху мен и ме обладава грубо. Аз не плача, не крещя, прегръщам го. Настойчиво го притискам към себе си, стискам го така силно с ръце и крака, че се движим като едно животно. Дори както бях много ядосана, разбрах, че това ще бъде моята сила. Неговата слабост винаги ще бъде моя сила. В това легло аз ще бъда господарката. Нуждата му от това невероятно съвкупление винаги ще го кара да връща при мен. Замаяна от откритието на собствената ми сила и чувственост, усещам как гневът се изплъзва от очите ми, изгаря дъната им и изтръгва сълзи, които се спускат по страните ми. Наблюдавам очарована как здравото му тяло се изопва във вид на арка, той отваря и затваря уста в безмълвни викове и не знам защо ми напомня на скърбяща майка хипопотам, застанала над мъртвото вкочанено тяло на детето си. Неочаквано обаче той се отделя от моето прилепнало към него тяло.

Седи свит отстрани на леглото, заровил глава в ръцете си, като че ли сърцето му стене. Лунната светлина представя моя съпруг в най-добрата му светлина, голият му гръб е изпънат така, че ми изглежда широк и могъщ. Тя играе по тялото му. На някои места го осветява, на други се образуват сенки. Красив е. Пресягам се и леко, благоговейно докосвам гладката му плът. Тъмните ми пръсти изпъкват върху светлата му кожа. Той съжалява. Чувствам се смирена от емоциите, които открих преди малко.

Мисля, че такава бе моята първа брачна нощ. Съвсем не бе каквато очаквах, но силните чувства и страстта са за предпочитане пред глупавите романтични мечти, които по детински си представях. Той е мой, мисля си гордо, но точно в момента, докато се омайвам от тази мисъл, той издаде звук като кашляне на елен и изрида:

— Не трябваше да се женя за теб. Господи, не биваше да се женя за теб. Каква ужасна грешка направих.

Сега виждам как загорелите ми ръце изведнъж застиват на извивката на рамото му и чувам изумена, че ридае.

— Не биваше да се женя за теб.

Беше загубил всичките ни пари, унизи ме и ме нарани дълбоко, въпреки всичко тялото ми трептеше като музикална струна под неговото. Странно, но и на мен се предаде неговото върховно отчаяние, а безсърдечието, с което ме отхвърли, възпламени кръвта ми. Не можах да устоя на предизвикателството да опитомя такъв мъж. Един ден аз ще държа в ръцете си това красиво наранено същество и ще облекча болката му. Ще го накарам да ме обикне. Един ден ще ме гледа със светнали очи, обещавам.

Все още усещам белезите от онази нощ. Това, което той ми причини, беше жестоко и непростимо, но беше толкова красив, че бях заслепена от неговото излъчване.

Да беше го видяла тогава. Сваляше ризата си и вдигаше тежки гири в задния двор, а малайките, които живееха на отсрещната страна на улицата, стояха скрити зад пердетата и го гледаха. Когато вървяхме заедно по улицата, хората се взираха в нас и ми завиждаха, че имам такъв мъж.

Знам, че някога щеше да ме обикне, ако не беше паякът, който висеше над живота ни от началото на нашия брак и сипваше отрова в ушите му с плетеници от лъжи за мен. Тя ме мразеше. Смяташе, че не заслужавам сина й, но коя е тя, че да има думата? Дори когато е била млада, не е била красавица. Виждала съм нейни снимки и единственото, с което би могла да се похвали, е светлата й кожа. Тя ми завиждаше на всичко, което имам, и никога не беше доволна каквото и да направех, но истината беше, че не искаше да загуби и малкото влияние над сина си, което й бе останало. Искаше го за себе си и го постигаше с пари. Стараеше се да го контролира с пари. Тя имаше възможност да ни помогне финансово. Тази скъперница постепенно беше събрала огромна сума в банката и моят съпруг й бе помогнал да я натрупа. Можеше да ни помогне, но предпочиташе да ме види как се провалям.

Тя обича да си придава важност, но мен не може да ме заблуди. Представи си, казала на дъщеря ми, че всичките й прадеди били изгаряни като царе на клада, издигната само от сандалово дърво със сладка миризма, а всъщност баща й е бил син на ратай. Моята майка е от много, много по-добро потекло. Тя произхожда от семейство на високопоставени и уважавани търговци. Всъщност майка ми е била сгодена за много богат търговец от Малайзия. Избрал снимката й сред многото, които му представили, готвела се голяма сватба, когато отпътувала от Цейлон. Тръгнала със своя неомъжена леля като придружителка и с голяма метална кутия със скъпоценности. Била шестнайсетгодишна и изключително красива, с прекрасни високи скули и големи влажни очи. Приятел на семейството бил помолен да пътува заедно с тях, да ги закриля и да осигури безопасното пристигане на двете беззащитни жени. Роднините на майка ми не знаели, че този човек, на когото доверили безопасността на дъщеря си, бил предател. Водачът на майка ми бил едър тъмен мъж, който насила я накарал на бърза ръка да се омъжи за него на кораба.

Преди да слязат на брега, в утробата й растял най-големият ми брат. Понякога, дори и сега като затворя очи, през тънката стена, която разделяше тяхната спалня от всекидневната, където ние, децата, спяхме върху дюшеци на пода, чувам, че мама плаче тихо. В коридора я чувах да се моли тихо в тъмното за още няколко рингита, за да може да ни купи храна. Когато я чуех да плаче така, си мислех какъв ли би бил животът ни, ако се бях родила в семейството на майка ми и на богатия й годеник. Но тогава съзнавам, че баща ми много щеше да ми липсва, защото дълбоко го обичам.

Обичах го дори когато дърпаше бижутата на мама от съпротивляващото й се тяло и когато вкъщи нямаше никаква храна и ние всички гладувахме. Признавам, че го обичах дори когато той изхвърчаше от къщи и отиваше на конните състезания, стискайки седмичната си заплата в големите си тъмни ръце. Не престанах да го обичам и когато продавачът в магазина ме унизи и се развика грубо, че няма да получа нито един хляб повече, докато баща ми не уреди сметката. Господи, обичах го дори когато той изпрати тримата ми братя да живеят в птицефермата на жестоката му сестра, където бедничките трябвало всеки ден да чистят курешки, а чичо им ги биел с дълга пръчка.

Когато си помисля за баща ми, винаги си го спомням в малкото магазинче, което той наследи по време на японския режим — едноетажна дървена постройка, стените му бяха от тъмнокафяви дъски, изгнили на някои места, но беше наше. Магазинът се помещаваше отпред, а ние живеехме в дъното зад щампосана завеса. Магазинът за нас означаваше, че по време на окупацията имахме ориз, захар и други храни. Аз наблюдавах как татко отмерва разни продукти на старите везни, като използваше различни метални топки за различна тежест.

Той престана да вижда поради пердета на очите, но си го спомням как седи зад тесния тезгях, заобиколен от чували от зебло с навити отгоре краища, пълни с пшеница, боб, люти чушки, лук, захар, брашно и всякакви сушени продукти. Когато влезеш в магазина, първо усещаш миризмата на сушени люти чушки, след това долавяш аромата на кимион и замбун и чак после до теб достига лекото мускусно ухание на самите чували. От двете страни на входа бяха подредени големи буркани с бисквити с червени пластмасови капаци.

Обичах този магазин. Той беше на баща ми, но щом го затвореха, ставаше изцяло мой. Когато заключеха предната дървена врата, аз с часове си играех с везните и преглеждах записките на баща ми. Четях на глас тетрадките му за поръчки, страниците бяха изписани с едрия му необработен почерк, имаше цени и до тях едри знаци със синьо мастило, че е давал на вересия. Правех така, че касата да отвори устата си, и си играех с парите вътре, преструвах се, че продавам разни стоки и връщам ресто, и преди да изляза от магазина, винаги пъхах монети в джоба си. Обичах да чувам как звънят в джоба ми, а татко като че ли никога не забелязваше, че от чекмеджето на касата липсват пари.

Мисля, че това бяха най-щастливите дни в живота ми.

Имаше едно момче, което докарваше стоки. Каза ми, че съм красива, и веднъж се опита да ме погали по бузата в дъното на магазина, но само му се изсмях и му казах презрително, че никога няма да се омъжа за мъж с толкова мръсни ръце. Тогава бях дванайсетгодишна, но си имах мечта. Исках да се омъжа за богат съпруг като някогашния годеник на мама. Един ден щях да имам слуги и хубави неща, красиви дрехи и щях да пазарувам само от „Робинсън“. Щях да ходя на почивка в Англия и Америка. Хората по улиците щяха да ме гледат почтително и да внимават как се изразяват пред мен. Не биха си и помислили да ми говорят така, както говореха на майка ми. Един ден щях да бъда богата. Един прекрасен ден…

След като японците си отидоха, татко загуби магазина на конните надбягвания и се преместихме в Кланг. Там настанаха истински тежки дни, защото татко със седмици забравяше да се върне. Дни наред стояхме гладни. Братята ми крадяха храна от магазините из града, но продавачите ги познаваха и идваха вкъщи, за да ги бият. Налагаше се бедната мама да излезе, да падне на колене и да ги умолява. Също по това време скитниците просто влизаха в къщата ни с надеждата да намерят нещо ценно, което да вземат със себе си. Тръгваха си с празни ръце и плюеха отвратено на прага ни. Все пак някак си всички оцеляхме.

Дойде денят, когато издържах изпитите си за пето ниво и можех да стана учителка, ала реших, че не желая да работя. Защо ми е да работя? Време беше да се омъжа за богаташа от мечтите ми. Щях да отглеждам децата си и да надзиравам слугите. Но благодарение на прекрасния ми съпруг нямам слуги, които да надзиравам.

В началото, когато отидох да живея в къщата на паяка, бях много добра и учтива към нея. Помагах при нарязването на зеленчуците и понякога дори премитах къщата, но забелязах, че тя не беше доволна. Всеки път, когато ме погледнеше, усещах хладно неодобрение в ожесточения й поглед. Всичко, което правех, не беше както трябва. Тя ме наблюдаваше с обвиняващи очи сякаш бях крадла.

Минаха много години, докато осъзная, че съм откраднала нейното съкровище. Бях откраднала сина й. След време започнах да се тревожа защо ме наблюдава така. Каква завист само! Тя се изливаше от устата й в мига, в който я отвореше. Когато първия път бях бременна с Наш, някой ми каза, че ако ям шафранови цветове, донесени специално от Индия, много портокали и листенца от цветове на хибискус, бебето ще се роди със светла кожа. Затова излязох и купих тези неща тайно, хапвах ги в нашата стая при заключена врата, за да не ме види и да ме урочаса със злобните си очи. Сигурна съм, че е виждала портокаловите кори и пъпките на цветовете в кофата за боклук и ме е урочасала, защото синът ми Наш се роди тъмен. Когато бях бременна с двете ми дъщери, ядях същите неща и все пак Димпл и Бела се родиха със светла кожа. Толкова злобни са очите й.

Винаги съм била нащрек в семейството на съпруга ми. Те се занимават със странни неща. Виж каква силна магия направиха на моя брат. След толкова много години, дори след като натрупа много пари, а младите момичета са готови да се хвърлят в краката му, той все още е дълбоко привързан към неговата съвършено незабележителна жена. Освен това всичките се държат много странно по отношение на онова умряло момиче Мохини. Ами аз дори не мога да говоря за нея в присъствието на Лакшмнан. Щом спомена името й, той излиза от стаята. Веднъж направо ми се нахвърли, че съм я споменала в един спор, стори ми се, че наистина щеше да ме убие. Хвана врата ми с двете си ръце и усетих как за малко не го прекърши. Когато посинях напълно и едва не умрях, той ме бутна назад, изглеждаше много зле, тогава отпусна ръце. Цялото семейство поддържа жив образа на умрялото момиче, той като че ли осветява живота им. На мен това ми се струва направо нездравословно. Когато съпругът ми пое за пръв път дъщеря си, лицето му побеля като платно.

— Мохини — прошепна той също като глупак.

— Не, казва се Димпл — заявих, защото бях решила да нарека най-голямата си дъщеря на известната индийска филмова звезда. Изобщо не забелязвам да има някаква прилика със семейството на мъжа ми. Всъщност Димпл е точно копие на мама. Има същата структура на главата. Прекрасни високи скули и сърцевидно лице. Паякът дойде да види Димпл и поиска да я наречем Ниша. Означавало новолуние или нещо подобно. Каза, че когато на дете се дава име без никакво значение, тогава и животът на детето ще бъде безсъдържателен, но аз не вярвам на такива старомодни глупости. Исках хубаво модерно име, затова се спрях на Димпл. Името Димпл не е ли много по-добро от Ниша? Когато с Димпл се върнахме от болницата, онзи странен човек Севенези дойде да я види. Приближи се до люлката, за да погледне бебето, и пребледня. С очите си видях как лицето му придоби пепеляв цвят и се сви от ужас.

— О, не, не и ти — извика.

— Какво? Какво има! — изпищях, изтичах към люлката, понеже си помислих, че бебето е спряло да диша или се е случило нещо друго също така ужасно, но в розово-бялата си люлка Димпл дълбоко спеше. Малките й гърдички се вдигаха и снишаваха равномерно, сладко розово езиче се подаваше от устенцата й. Пипнах лицето й, беше меко и топло. Изгледах сърдито Севенези, защото ме уплаши, но лицето му отново се бе успокоило.

— Какво има? Защо го каза? — попитах раздразнено.

Той се усмихна безгрижно.

— Просто настръхнах.

Исках да го зашлевя, но започнах да му вадя душата да ми отговори. Той само се засмя и започна да приказва за други неща, но всъщност знам, че никога не ме е харесвал и разговор не се получаваше. Севенези се изправи и бързо излезе от стаята, сякаш ако беше прекарал там още една секунда, това щеше да му причини непоносимо страдание. Понякога си мисля, че той е само с единия си крак на този свят.

Не го разбирам.

Севенези не е единственият костелив орех. Трудно ми е да се погаждам с хората изобщо. Защо на добротата ми винаги отвръщат със завист и лоши чувства? Дори собственото ми семейство много успешно забрави добрините, които съм им правила. Понякога, когато мама и татко се караха, майка ми изпадаше в дълбока депресия. Отиваше в спалнята, затваряше прозорците, лягаше на леглото и с дни не ставаше. Когато влизах на пръсти при нея, дори зениците й не се помръдваха. Лицето й не изразяваше нищо. Беше празно. В такива случаи или изпадах в невероятна паника, че няма да излезе от този транс, или ужасно ми се искаше да я ударя много силно просто за да видя дали ще реагира. През онези мрачни дни именно аз изхранвах семейството с парите, които получавах от съседката госпожа Муту за това, че я учех да чете и пише на малайски. Аз отивах да купя хляб и си го разделяхме с братята ми. Всеки идваше, хапваше набързо и отново се измъкваше, за да не се разправя с безчувственото тяло на мама. Сега отказват да признаят, че са длъжни да ми помогнат.

Похарчих и последния си петак за тях, макар че тогава съм била дете, а сега те са богати, живеят в големи къщи и ми обръщат гръб.

— Простирай се според чергата си — казват ми, като че ли по този начин хиените няма да се събират пред вратата ми. — Други хора живеят с по-малко — мърморят презрително. После свиват вежди с неодобрение и питат самодоволно: — Какво направи с парите, които ти дадох последния път?

Като че ли с подаяние от две или пет хиляди рингита ще изкарам цял живот. Те искат да живея като паяка, но няма да го бъде. Защо трябва да се мъча като последен бедняк и да броя всяка стотинка, когато имам толкова богати роднини?

Отначало, когато се преместихме в новата къща с Лакшмнан, едва плащахме сметките си, но ми хрумна добра идея и отидох в едно бюро за женитби. Намирах женихи на момичета. Именно аз намерих жена на Джейан, харчих от собствените си пари, за да измина целия път до Серембан и да му търся жена. Да, получих комисионна, но тя едва покри разноските ми. Обаче какво цветенце му намерих. Вярно, нямаше никакво образование, но за мъж като него си беше като незаслужена награда. След като се ожениха, ги поканих да дойдат да живеят у нас и те останаха три месеца, храниха се и живяха заедно с нас, като че ли беше техен дом. Дори отидох при китайски лечител, за да взема корени и прахове за засилване потентността на Джейан. Като мъж той беше немощен. Повярвай ми, само благодарение на моите усилия те имат две дъщери. А какво получих в отплата?

Онази уличница започна да хвърля погледи на моя съпруг. Аз я спасих да не остане стара мома, доведох я в собствения си дом, за да не трябва да живее в дългата сянка на паяка, и как ми се отблагодари тя за моята добрина? Като се опита да съблазни съпруга ми. Беше неблагодарница, но много изобретателна. Нахалната интригантка киснеше в кухнята, облечена от глава до пети с най-хубавите си дрехи, като образец на домакиня. Тя настояваше да готви. Мълчах и страдалчески опитвах безвкусни парченца месо, които плуваха във воднисто къри. След това един ден видях как Лакшмнан оставя пакет месо на масата. Значи се беше осмелила да накара моя съпруг да й купи месо. Дори аз сама си пазарувам, а кокетката хитро искаше да влезе под кожата на моя мъж. Навреме забелязах опасността. Много добре знам как работи женският мозък. Жените са много по-опасни от мъжете. Мъжът не е нищо друго, освен несъзнателно продължение на онова кръгло парче плът, което виси между краката му. А жената е хищница.

Сърцето на жената прилича на уста с дълги зъби, наклонени навътре. Всеки от тези зъби е много остър и много сполучливо прикрит от красиво гримирано лице, мек поглед, леко кръстосани крака, меки като коприна бедра, бели китки или открит и съвършено гладък врат. Жената ги впива един по един в нищо неподозиращата жертва и колкото по-енергично жертвата се съпротивлява, толкова по-силно се забиват наклонените й навътре зъби, докато захапе здраво, парализира плячката и тя се предаде. Съпругът ми беше много красив и онази кучка го желаеше. Той не подозираше каква роля играят зъбите, но аз бях наясно. Една вечер тази жена открадна най-хубавата ми рецепта и пред очите ми се опита да я представи като своя. Какво дебелоочие само.

Когато кажа стига, значи край.

Глупачката си е представяла съпруга ми като рицар на бял кон. Той не е герой. В него няма и капчица нежност. По-скоро е като лъв мъжкар, прекалено егоистичен и високомерен, за да може да обича. Каквато мишка беше тя, Лакшмнан щеше само да я сдъвче и след малко да я изплюе, и пак щеше да остане незадоволен. Тя беше свидетел на бурните ни разправии и си беше втълпила, че съпругът ми и аз сме врагове.

— Не сме — хвърлих думите във вялото й лице. — Моят мъж и аз сме като две половини на градински ножици, съединени по средата, непрекъснато се кълцаме един друг, но въпреки това режем наполовина всеки, който се изправи между нас. Знаеш ли къде се намираш в този момент? — попитах я. — По средата — креснах й. — Той е в моята кръв и аз в неговата. Понякога толкова ме ядосва, че изпитвам желание, докато спи, да излея вряло олио върху пъпа му или да го хвърля на крокодилите и те да изядат всичко — кости, коси, рога, копита, кожа и дори очилата му. Но друг път го ревнувам дори от въздуха, който диша. Признавам, че безумно го ревнувам от жените, които гледа по телевизията.

Не, тя не знаеше каква страст изпитвам. Дори нямаше представа. Стоеше пред мен като истукан и ме зяпаше като риба на сухо. Моята любов е като онова растение, което поглъща насекоми, то живее, като се храни с насекоми като нея. Дори когато се нахвърлям върху него с дива ярост и имам желание да издера очите му или дори когато настройвам собствения му син Наш срещу него, го обичам дълбоко и никога няма да му позволя да ме напусне. Той е мой. Ала го обичам така потайно, че дори той, обектът на безграничната ми страст, не го знае. Да, отрано разбрах, че любовта ми е бич, който той можеше да използва срещу мен, затова го оставих да живее с твърдото убеждение, че го мразя. Че мразя дори сянката му.

— Махайте се от къщата ми — викнах зловещо на натрапниците. На двамата. Дори видът на Джейан с неговите трогателни влюбени очи беше започнал да ме дразни. Той се въртеше около кучката, която кроеше планове, и я гледаше като глупаво псе. Понякога ми се струва, че дори се задъхваше като кученце. Дадох им срок от двайсет и четири часа да си намерят друга квартира. За щастие им беше нужно по-малко време.

След като изхвърлих двете кръвосмучещи въшки от дома си, започнаха да се случват хубави неща. Заедно с някакви китайски бизнесмени Лакшмнан успя да сключи успешна сделка със земя. Обикновено го лъжеха жестоко. Използваха го, докато свърши цялата подготвителна работа, която изискваше тичане насам-натам, а когато дойдеше време да се подпишат документите, го оставяха извън играта и разделяха получената сума помежду си. Той се прибираше вкъщи и се оплакваше горчиво, че единственото, което е право у китайците, била косата им. Винаги изслушвах оплакванията му, лекувах раните му, но го пращах обратно при тях.

— Ти си мъжки лъв, цар на джунглата, изреви като лъв — казвах. Най-накрая, след много провали, той сключи първата си сделка. Спечели шест хиляди рингита. Даде ми шест хиляди рингита на ръка. Не можеш да си представиш какво е чувството да имаш такава сума, след като цял живот си се борил за центове. По онова време шест хиляди рингита бяха много пари. За да си представиш какво щастие е, трябва да имаш предвид, че учителската заплата на месец бе около четиристотин рингита. Но аз не бях стисната като омразния паяк и реших да не трупам пари като нея, за да не ги обикна прекалено много. Затова направих на Наш най-пищния рожден ден, който някога си виждала. Беше прекрасно. В Куантан никой не помнеше подобно нещо. Първо излязох и си купих невероятно красив тоалет в черно и червено с висока яка и много къси ръкави. Към тоалета намерих божествени червени обувки. После хвърлих две хиляди ригита за най-прекрасното колие, за което можеш само да мечтаеш. Блестеше с истински диаманти и рубини колкото нокътчетата на краката ми, беше наистина неповторимо.

После започнах да планирам и да подготвям.

Хладилникът, който поръчах от Куала Лампур, най-после пристигна, дойде и денят на празненството. Обух си новите червени обувки и като се погледнах в огледалото, почти не можах да повярвам, че това съм аз. Фризьорката свърши чудесна работа. Салонът беше най-скъпият в Куантан и там си разбираха от работата. В пет часа гостите започнаха да пристигат. Нищожни хорица, облечени с рокли с волани, панделки и фльонги.

Имаше обичайната торта, желета и лимонада в градината, но истинското тържество беше по-късно, много по-късно, когато всички нищожества си отидоха и останаха само модерни хора, жени с рокли, пристегнати в кръста и разширени в ханша, мъже с тъмни, дръпнати очи. Бях ангажирала келнери да поднасят навън, а също и малък оркестър. След това пускахме фойерверки, пихме истинско шампанско. Събухме обувките си и танцувахме боси на тревата. Беше незабравимо. Всички се напиха.

Когато сутринта се събудихме, имаше заспали хора на стъпалата пред входната ни врата. В хладилника намерих дори чифт пликчета. Хората и досега помнят този рожден ден. Но след празненството нещата пак тръгнаха на зле. Лакшмнан проигра останалите две хиляди и изведнъж отново се оказахме без пари. Всички, които дойдоха на празненството и изказаха многократно благодарностите си, отказаха да ни помогнат. Една позната дори се престори, че не си е вкъщи, когато отидох при нея. Бела стана на пет години, а нямах пари дори за торта.

За да купя храна за децата, заложих новото си колие, което струваше две хиляди, за него получих мизерната сума от триста и деветдесет рингита. Не съм забравила как очите на китаеца зад желязната решетка светнаха, когато му подадох колието. Помня как се преструваше, че го изследва неохотно под счупеното си увеличително стъкло. Минаха шест месеца, а аз още нямах пари, за да откупя колието си. Лакшмнан занесе бележката на паяка с предложение тя да го откупи и да го държи при себе си, докато успеехме да си позволим да го вземем обратно, но омразното същество казало: „Не, не желая да имам нищо общо с вашия начин на пилеене на пари“. Така моето красиво колие остана при китаеца с нечестивите пламъчета в очите. С Лакшмнан започнахме често да се караме. Какви скандали вдигахме само! Стигахме до бой заради начина, по който било сварено яйцето сутринта. Много бързо свикнахме с приглушената музика, която се получава от триенето на плът върху плът. Престанах да готвя. Повечето пъти просто взимах готова храна за децата и за мен и ми се струваше, че го чувах да бърка някакво къри с леща и да прави палачинки за себе си, когато вечер се прибереше. Хранеше се сам долу. Когато се качеше горе, аз вече бях в леглото. За да ме дразни, той ми даваше за пример майка си.

— Тя никога в живота си не е купувала готово ядене. — За мен оставаха все по-малко пари. Храната беше страшно скъпа, а вече нямаше от кого да вземем пари назаем.

По-късно, когато Наш стана на девет години, баща му неочаквано сключи друга сделка. Върна се вкъщи с девет хиляди рингита. Тази вечер си проговорихме. Именно тогава заявих:

— Когато кажа стига, значи край. Време е всички да се преместим в големия град. Трябва да опитаме щастието си в Куала Лампур. — Беше ми дошло до гуша да живея в забутано градче, в което всеки знаеше всичко за другите. Така и така нямах никакви приятели в Куантан. Дори съседите се държаха студено с мен. Радвах се, че ще заминем. Единственият човек, когото понасях, беше свекър ми. Той винаги се отнасяше добре с мен. В моменти на истинско отчаяние го посещавах на работното му място и той ми даваше по няколко долара за храна за децата. Когато всичките ни вещи бяха натоварени на камион, обърнах се още веднъж да погледна къщата. Помислих си: „Боже, колко я мразя!“.

[1] Кали — в индуистката митология една от жените на Шива, олицетворение на злото, отрицателният аспект на божествената му енергия. Според един от митовете черната Кали била облечена с кожа на пантера, на шията е висяла огърлица от черепи. В две от четирите си ръце държала отсечени глави, а в другите две — меч и жертвен нож, от широко отворената й уста висял дълъг език, оцветен с кръвта на нейните жертви. Около нея всичко потъвало в тъма, която поглъщала и унищожавала окръжаващия я свят. — Б.пр. ↑

Лакшми

А, значи искаш да ти разкажа за летящата дурианова кора. Седни до мен на леглото и заедно ще попътуваме отново в мрачното минало. Беше в онзи ужасен период, когато навикът на Лакшмнан да играе комар превърна живота на всички ни в ад.

— Ама — извика ме Анна.

Не й обърнах внимание. Видях я да се прибира, купила дуриани. Току-що се бяхме карали с Айя, защото го видях скришом да пъха пари в ръката на Лакшмнан. Направи ме да изглеждам страшилище и оставяше у сина ни впечатлението, че няма нищо лошо в това да играеш хазарт. Държах строго децата си, защото ги обичах и исках да постигнат най-доброто в живота. Ако желаех по-лесен живот, аз също от време на време бих могла да му давам по няколко банкноти и така да сключим мир, но исках Лакшмнан да се промени и да стане по-добър. Съкровеното ми желание беше той да се откаже от този навик и дълбоко ненавиждах слабия характер на баща му.

— Ама! — Вече двете — Анна и Лалита, ме викаха. Изсумтях и се престорих, че не ги чувам. Нечии стъпки приближиха до леглото. Обърнах се настрани и решително вперих поглед през прозореца към пустата махала. Навън беше непоносима жега. Всички стояха в къщите си, пуснали вентилатори. Усетих как Анна се обляга на колоната на леглото.

— Ама, донесох дуриани — изрече тихо. Двайсетгодишната Анна не беше чудната хубавица, каквато беше Мохини, но тя възроди интересния малайски израз „табан тенюк“. Колкото повече я гледаш, толкова повече я оценяваш и й се радваш. Видя застиналия ми сякаш вкаменен профил. Усетих някаква боязън в гласа й и това малко ме умилостиви. Освен това вдъхнах мириса на дурианите. Любимият ми плод. Ако беше изчакала още една секунда, щях да обърна глава и да й се усмихна, но вместо това я чух да се обръща и да излиза от стаята. Разочаровах се и това, че отстъпи, не се опита по-настойчиво да привлече вниманието ми, ме засегна. Ще ми донесат плодовете в чиния и тогава ще приема да ги опитам, мислех си. Чух я, че отива към верандата.

— Татко — викна баща си. Гласът й беше забележимо по-радостен и щастлив.

Независимо какво правех и на какви жертви се подлагах заради децата си, те винаги са се отнасяли към баща си с особена нежност и внимание. Разбира се, че аз бях тази, която заслужаваше почит и благодарност за всичко, постигнато от тях! Този ден радостният й тон особено ме нервира. Всички се събраха в кухнята, смееха се и се чувстваха щастливи. Без мен. Представих си картината. Вестници, проснати по пода, и целия вълнуващ ритуал на разрязване на плодовете с остри тръни. Всеки плод се държи с кърпа, нагъната на няколко ката, и се реже с голям нож. Тъпо пукване и очакването… Дали вътрешността му е мека? Плодът сочен ли е? Сполучлива ли е покупката?

Плодът сигурно е бил добър, защото ги чух да говорят тихо и одобрително. Някой се засмя. След това се разприказваха непринудено. Почаках известно време, но никой не дойде да ми донесе моя дял в чиния. Да не би просто да им е излязло от ума, че обичам този плод, или са забравили, че съществувам? Докато слушах спокойните им гласове, у мен се зароди много опасна ненавист. Скочих от леглото. В гърдите ми се надигаше гняв. Изобщо не мога да проумея откъде се появява това ожесточение, но щом избликне, то затъмнява всичко наоколо. Забравям разум, благоразумие, всичко. Усещам някаква непоносима сила, която ме обхваща, и искам да я излея върху някого. Просто да се отърва от нея. Задъхана от ярост, се втурнах в кухнята. Грейналите лица около масата се обърнаха към мен, както дъвчеха мекия плод, и ме изгледаха почти с ужас сякаш им се натрапих. Вероятно съм им се сторила като чудовище. Направо бях побесняла, всичко се замъгли пред очите ми. Не можех да мисля. Нещо адски горещо и грозно се надигна от стомаха ми и се пръсна в основата на черепа ми. Пред очите ми причерня. Всичко наоколо стана черно. Чудовището у мен победи. Грабнах падналата дурианова кора с остри бодли и я запратих право към Анна. Слава на боговете, че тя се наведе. Кората прелетя със съскане над главата й като кремавозелен куршум и се разби в стената на кухнята, твърдите бодли се забиха в нея.

Погледнахме се в очите — тя бе невероятно изумена, а след като чудовището излезе от мен, аз се смутих. Никой не помръдваше. Никой не каза и дума, когато се обърнах и отново се върнах в леглото. Нямаше слова, с които да изразя чувствата, завладели сърцето ми. Никой не дойде да ме прегърне или да ми каже нещо. Изведнъж къщата утихна. После ги чух да се раздвижват, да чистят, да отварят врати, да метат пода, дуриановите кори бяха изхвърлени в кофата за боклук, вода течеше от крана на мивката, вестници изшумоляха на верандата. Никой не дойде да види старата жена с прегърбени рамене и сломено сърце.

Не исках да постъпя така. Обичах дъщеря си. Отново и отново виждах как със съскане дуриановата кора неумолимо лети във въздуха, насочена право към изуменото й лице. Можех да я убия или най-малкото да обезобразя лицето й за цял живот, ако не се бе навела. Чувствах се изтощена и изпразнена от съдържание. Не можех да се понасям. Разплаках се, че се бях превърнала в такъв изрод. Плаках и за това, че не събрах куража да направя първата стъпка, че чувствах ръцете си парализирани, бях неспособна да прегърна собствената си дъщеря и да й кажа: „Анна, скъпа моя, безкрайно съжалявам. Много дълбоко, страшно съжалявам“. Нямах сили да го направя, единственото, което ми оставаше, беше да чакам. Ако някой бе дошъл да поговори с мен, щях да се извиня. Щях да кажа, че много съжалявам. Но никой не дойде и след това никой не спомена този случай. Не е ли странно, че след толкова години никой никога не спомена дори мимоходом за станалото?

Анна се омъжи и замина с мъжа си, а моята снаха Рани дойде да живее с нас. Не бях сбъркала по отношение на нея. Тя се държеше като грандама. Всячески искаше да ни покаже, че е „гражданка“. Нищо не й правеше впечатление, преситена бе от всичко. Нямаше и следа от смиреността на човек от семейство, което живееше в голям кокошарник. Изненадваше ни с нейните претенции и държане, които подхождаха повече на разглезена дъщеря на някои богаташи или дори на аристократи. Оставяше скъпи сарита да висят дни наред навън, небрежно смачкани и прехвърлени на въжето за простиране, преди да ги изпрати на химическо чистене. Когато го направи за първи път, всички се втрещихме, каквото беше и намерението й. Красивите сарита са ценни и се предават по наследство от майка на дъщеря. Все още в сандъка си пазя грижливо нагънатите и увити с хартия сарита, които мама ми даде.

Лалита ме попита:

— Да ги внеса ли? Да събера ли дрехите от въжето?

— Не — отговорих й. — Остави ги да видим какво ще направи.

На втория ден забелязах, че платът беше започнал да изсветлява на местата, огрени от слънцето. Тя не направи нищо дори на третия ден. Изложените на слънцето части бяха станали белезникаво червени. Тъмночервеното сари вече бе непоправимо повредено.

— Майко, знаеш ли някъде наоколо да има добро химическо чистене? — попита с нескрито съмнение на четвъртия ден Рани.

Едва тогава разбрах, че едно сари беше непоправимо съсипано, за да може да се представи за изтънчена пред нас. Умът в главата й работеше добре, имаше и остроумен език, обаче беше мързелива. Невъобразимо мързелива. Хвалеше се с лекарите, адвокатите, бизнесмените и неврохирурзите, които идвали да искат ръката й. По онова време не желаех да развалям нашите отношения, като й задам въпроса какво я е накарало вместо някой от тях да избере учител комарджия. Преструвах се, че никога не съм виждала писмото, което тя изпрати на Лакшмнан, умолявайки го да се ожени за нея. Веднъж предложи да нареже зеленчуци. Ужасена я наблюдавах как изми нарязан лук и държеше картофите сякаш бяха живи същества в ръката й.

В десет часа тя заключваше вратата на стаята, за да се появи на обяд. Следобед се връщаше в стаята си, за да поспи, докато съпругът й се прибере. Това направо ме порази. Никога в живота си не бях виждала подобен мързел. Когато забременя с Наш, не желаеше дори да влиза в кухнята и твърдеше, че от миризмата на храна й се повдигало. Връзваше носа си с парче плат и сядаше да си говори с Айя на английски във всекидневната или на верандата. Тя го харесваше, защото той винаги тайно й даваше пари. По едно време се залежа и трябваше храната да й се носи в стаята. Вечер искаше да ходи на кино или да вечерят навън. Чудно ли е, че парите все не й достигаха? Изтичаха между пръстите й като фин пясък. Тя е единствената жена, която познавам, обърнала се с молба към позната, която заминаваше за Калифорния, да й купи две готови сарита от бутик в Бел Еър. Жените от храма все още говорят за това разточителство, щом се спомене името й.

Годините, през които доях кравите в студените утрини, си казаха думата и оттогава астмата ми много се влоши. Нощем, когато не можех да спя от задух, я чувах да шепне задъхано на Лакшмнан. Настройваше го.

После една сутрин Лакшмнан излезе от стаята им и ми каза:

— Тъй като не получих цялата зестра, смятам, че е редно ти да ми дадеш пари. Все пак имаш много в банката, те не ти трябват, пък и главно с моя помощ успя да спестиш толкова. — В мига, в който изрече тези думи, веднага разбрах, че са нейни. Тя искаше да получи моите пари. Прахосницата грандама искаше аз да финансирам влизането й в хайлайфа. Тя живееше в моята къща, хранеше се с моята храна и късно през нощта настройваше моя син срещу мен. Представих си, че стои зад вратата на стаята и слуша как действа нейната отрова.

— За какво искаш парите? — попитах спокойно.

— Искам да започна бизнес. Стават някои сделки, в които искам да инвестирам.

— Ясно. Макар че зестрата трябваше да бъде дадена от семейството на съпругата, както аз я дадох на Анна, готова съм да ти помогна, но преди това ти и жена ти трябва да ми покажете, че можете да спестявате и че на вас може да се повери голяма сума пари. Тъй като ти и жена ти живеете тук и не плащате за нищо, покажи ми, че за два месеца можеш да спестиш някаква сума от заплатата си, и тогава с удоволствие ще ти дам парите.

— Не! — сопна се той. — Дай ми парите сега. Трябват ми сега, а не след два месеца. Дотогава сделките ще бъдат сключени.

— След два месеца ще има други сделки. Винаги ще има сделки.

— Тези пари са мои. Аз ти помогнах да ги събереш и си ги искам сега.

— Не, в момента парите са мои, макар че нямам намерение да ги използвам за себе си. Те са за всички мои деца и ще бъда щастлива да ти дам лъвския пай, но само когато ми докажеш, че на теб може да се разчита. Не съм несправедлива, нали?

Лицето му се зачерви от гняв. Той издаде някакъв приглушен звук и в яда си слепешката се нахвърли върху мен. Видях, че лицето му е тъмно и изкривено от ожесточение и омраза. Блъсна ме силно в стената. Ударих главата и гърба си. Подпряна на стената, се взирах в него и не можех да повярвам на очите си. Чух, че Лалита хлипа и лее ненужни сълзи някъде отзад. Бе вдигнал ръка на жената, която го бе родила. Аз ли съм го научила на това? Аз създадох това чудовище, но моята снаха му вдъхна живот. Не мога да опиша каква скръб се събра в сърцето ми. Той се взираше в мен онемял и ужасен от постъпката си. Моят син се превърна в мой враг. Лакшмнан изхвърча от къщата, а тя остана в стаята си.

Този ден, когато погледнах в огледалото, видях една тъжна стара жена. Не я познах. Също като мен тя бе облечена с обикновена бяла блуза от прост памучен плат и избелял саронг. На врата и на ръцете си нямаше никакви бижута. Косата й вече бе прошарена и събрана на обикновен кок на тила. Изглеждаше много възрастна.

Кой би повярвал, че е само на четирийсет години? Тя ме гледаше с натежали от болка очи. Докато я наблюдавах, нямата й уста се отвори. Никакъв звук не излезе от черната дълбина. Стана ми много мъчно за нея, защото знаех, че черната дупка не можеше да изрази невъобразимата загуба, макар че всяка клетка на тялото й крещеше. Дълго време се взирах в тази сломена непозната, която стоеше в моите дрехи, след това се обърнах. Когато стигнах до вратата и хвърлих поглед назад, нея я нямаше.

Два дни по-късно те си излязоха. Преместиха се в едностайна къща, построена на различни нива, близо до пазара. Рани дори не си направи труда да каже довиждане и я видях едва когато се роди Наш. Айя, Лалита и аз отидохме да я посетим в болницата. Бебето беше тъмно като нея, но с големи кръгли очи и пращеше от здраве. Тя го нарече Наш. Беше много горда с него и не се зарадва особено, когато го взех на ръце. Занесох му обичайните златни пръстени и гривни за ръцете и краката, които се дават на внуче. Сложих ги на дребното му телце със собствените си ръце, но тя ги свали всичките и след като излезе от болницата, ги занесе в заложната къща.

По-късно се роди Димпл и Лакшмнан се втурна вкъщи.

— Мохини се върна като твоя внучка — говореше несвързано той. Бедното момче. Така и не му мина. Въпреки това, когато отидох в болницата и видях детето, то наистина забележително много приличаше на моята изгубена Мохини. Взех я на ръце и изведнъж годините се стопиха. Имах чувството, че държа моята Мохини. Стори ми, че ако се извърна, на другото легло ще видя нейния гъргорещ къдрокос близнак. Изпитах благословеното усещане, че ми се дава още един шанс и този път трябваше да постъпя както трябва, но когато вдигнах очи, забелязах, че снаха ми ме гледаше. Черните й очи ме следяха зорко.

— Прилича изключително на майка ми — каза.

Тогава разбрах, че няма да има втори шанс. Тя не желаеше никакви връзки с никого от нас и щеше напълно да откъсне Димпл от семейството ни, както направи с Наш и Бела, ако Лакшмнан не обичаше детето толкова, че я караше да ревнува. Затова само Димпл, а не другите двама внуци, идваше при нас по време на училищните ваканции.

Колко бях щастлива, когато идваше Димпл! Дори нарочно подклаждах отровните мисли в главата на Рани. Тя знаеше, че съпругът й не я обича, но й се искаше да вярва, че изобщо е неспособен на любов. Не можеше да понася мисълта, че той обича някой друг, било то и собствената им дъщеря. Това нейно желание да го притежава не можа да се успокои дори с майчинството. Колкото по-голяма ставаше Димпл, толкова по-явно бе, че тя изобщо не приличаше на другата си баба, а изключително много на Мохини. Гледах как Лакшмнан се взираше в чертите й, тя едновременно го объркваше и изненадваше. Като че ли не можеше да повярва, че дъщеря му толкова много прилича на любимата му сестра.

Ние чакахме с нетърпение трите годишни ваканции. Две седмици през април, три седмици през август и най-хубавото — целият декември и част от януари. Къщата изглеждаше по-светла, по-голяма и по-хубава, когато Димпл беше при нас. Тя върна усмивката на лицето на Айя, направи Севенези разговорлив, а аз най-после знаех къде да влагам парите си, спечелени с толкова труд. Не че не обичах Наш и Бела, но Димпл беше моята слабост. Така или иначе Наш и Бела бяха приучени да ни мразят. Искаше ми се да оставят Димпл при мен изобщо, но не, Рани не би го разрешила. По този начин щеше да признае, че съм победила. Не, тя щеше да тормози и двама ни — сина ми и мен. Откакто Димпл стана на пет години, тя започна да разиграва бедното дете напред-назад като неправилно адресиран колет. Какви големи тъжни очи имаше това дете. Броях дните до идването й при нас и плачех, когато наближаваше времето да си тръгне. След като й махахме за довиждане и колата на Лакшмнан завиеше зад ъгъла, ме обхващаше неописуема празнота. Тогава вадех календара и отбелязвах следващото й гостуване.

Рани привикна към западен стил на живот. Отказваше да учи децата на майчиния си език, но аз реших да науча Димпл на нашата култура и да говори тамилски. Това беше нейно наследство и нейно право. Започнах да й разказвам спомени за нашето семейство, защото имаше много неща, които исках да й завещая. Един ден тя заяви, че подобно на аборигените в червените пустини на Австралия искала да запази всички мои истории. „Реших да напиша нашата история и когато теб вече няма да те има, аз ще отговарям за нея, ще бъда неин пазител и ще я съхранявам“, каза важно. Оттогава нататък тя обикаляше с магнетофона си и събираше миналото за децата на нейните деца. Най-накрая видях смисъла на моето съществуване.

Годините минаваха, а просто не можех да намеря за кого да омъжа Лалита. Тя не успя да вземе изпита за трето ниво, въпреки че се явява три пъти. Тъй като нямаше никаква квалификация, тя поиска да постъпи в специално училище и да стане медицинска сестра, но аз не пожелах и да чуя за това. Как щях да позволя дъщеря ми да стои с непознати хора на места, където се виждат интимни части? Не, такава мръсна работа не бе за моята дъщеря. Изпратих я на курс за машинописки, но всеки път, когато се явяваше на събеседване, беше толкова нервна, че непрекъснато правеше грешки. Започнах да се отчайвам. Ако работеше, би могла да си намери съпруг, но с нейната външност и липса на работа за зестра от двайсет хиляди рингита се появяваха само неподходящи мъже с подозрителни характери разведени, доста по-възрастни и безотговорни лентяи, които искаха да грабнат парите. Веднъж дойде и толкова дебел мъж, че си представих как смачква и задушава бедничката Лалита под себе си.

Годините минаваха все по-бързо, а здравето ми се влошаваше. Дозата от малките розови хапченца се увеличи от четвъртинка на хапче и половина. Те бяха така силни, че цялото ми тяло се тресеше, но нямаше друг начин да потискам астмата. Пъхах сгънати вестници на гърдите и гърба си, за да не ме пронизва студеният въздух. Болящите кости ми подсказваха, че остарявам. Дните летяха като вятър сред дърветата, всички бяха еднакви и сиви.

Севенези се зае да учи астрология и започна да предсказва бъдещето. Практикуваше с приятелите си и те се отбиваха с написани на листове данни, свити под мишниците им. Преди някое от пътуванията си той ми оставяше пликове с готовите хороскопи да ги давам на приятелите му. Излезе, че така добре гадае бъдещето, че на вратата ни започнаха да се появяват и непознати, които носеха данните си.

— Моля ви — обръщаха се към мен. — Дъщеря ми ще се омъжва. Това момче подходящо ли е за нея?

Купчината на масата му растеше и растеше, но аз осъзнах, че колкото по-дълбоко се спускаше в света на сенките, толкова повече пиеше, толкова по-голямо бе отчаянието му, толкова по-циничен ставаше и толкова по-безжалостно звучаха неговите пророчества. Не проявяваше желание да се ожени и да се установи. Жените били проницателни играчки, а децата увековечавали противни родове. „Човекът е по-лош от животно — казваше той. — Крокодилът ще излезе от водата по време на силна суша, за да подели с лъва плячката си, а човекът ще отрови съседа си, преди да се раздели със своята храна.“

Пиеше прекалено много и се връщаше вкъщи късно със зачервени очи и разрошена коса, залиташе и си говореше сам. Понякога миришеше на парфюм. На евтин парфюм. Нямаше нужда да го питам къде е бил. В града имаше едно тъмно място, което се наричаше „Млечен бар“. Жени от храма го бяха забелязали да влиза през летящите врати на бара. Не много млади жени, но с все още гладки бедра и с ярък грим пушеха пред заведението. Твърде често той губеше ключовете си и тропаше по вратата късно след полунощ и пееше една малайска песен на Лалита да му отвори.

Боях се, че е станал алкохолик.

Джейан дори не се и опита да вземе изпита за трето ниво. Той си знаеше, че няма да го изкара. Стана инкасатор към Електрическата компания. Когато му дойде времето да се ожени, Рани, която беше нещо като посредник по сватби, съобщи, че му е намерила жена. Лалита никой не я желаеше. Скоро навърши трийсет години. Вече е доста стара, за да се омъжи.

Лалита

Когато Рани намери жена за Джейан, мама го заведе да видят момичето. Тя се върна в много добро настроение и с повишен дух. Момичето беше със светла кожа и приятно. Мама каза, че в последния си живот Джейан трябва да е имал отлична карма, за да заслужи такова момиче сега. Рата беше сираче, отгледана от добра по душа леля стара мома, която беше успяла да отдели пет хиляди рингита за зестра. Сумата бе съвсем незначителна, за да се споменава изобщо, но мама бе твърдо решена да вземем момичето за Джейан и дори би се съгласила, ако изобщо нямаше зестра.

Наблюдавах Джейан как седи и мълчаливо наблюдава мама с празен поглед, по неговия си маниер. Може би я слушаше, но познавам брат си прекалено добре. Замислен като дете, той вадеше и отново внимателно изследваше скъпия спомен за безучастния кос поглед, който момичето му бе хвърлило. Мислеше само за краката й с намазани с къна нокти, които един след друг нежно изпъваха гънките по средата на сарито в зелено и червено, и за малките й ръце, които му сервираха чая и смутено поднесоха меките сладки.

По разсеяния му израз си личеше, че едва сдържа вълнението си. С цялото си същество осъзнаваше важната роля на жената. Беше се размечтал. За мирис на мускус върху напъпили гърди, за кожа, покрита с копринен мъх, и тяло, което се движи под него като носещ се по водата лебед. Той си мечтаеше за приятен живот с Рата.

Датата на сватбата бе определена. Решено бе да се направи малка, скромна сватба в храма. Вярно, че мама реши този въпрос. Момичето нямаше роднини, а мама не обичаше да парадира със състоятелност. Малка сватба звучеше логично. Заключихме къщата и заминахме при братовчед на мама в Куала Лампур. Домът му беше малък и пълен с невъзпитани деца. Цял ден се блъскаха, викаха и крещяха, бутаха възрастните и се отнасяха с тях като с мебели. Биеха се, крещяха, после пееха и се хвърляха надолу по стълбите, като че ли телата им не бяха от плът и кости, а гумени топки. От тази къща трябваше да тръгнем за скромната церемония, подготвена в храма.

В тържествения ден брат ми беше облечен с блестящ бял костюм, главата му бе украсена като на младоженец. Стоеше висок и изпънат пред мама, за да получи благословията й. Като че за първи път квадратното му лице изглеждаше развълнувано и оживено. Докато мама вкусваше удоволствието, че са намерили такава хубава булка за тъпия й син, малко момченце, което подскачаше като червенокож индианец, се втурна във всекидневната и се хлъзна на място, където бе разлято олио. Плъзгайки се, то се изви като странна грамадна змиорка. Змиорката се блъсна право в масичката с церемониалните вещи за брат ми. Голям сребърен поднос с кумкум полетя във въздуха, червен прах се вдигна като червен облак, след това започна да се сляга върху пода, а подносът се търкаляше шумно, покривайки всичко наоколо с червен прах. Звънтенето от падането и безкрайното търкаляне на подноса върху плочите на пода беше оглушително. Усмивката на мама повехна, на лицето й се появи израз на пълно недоумение.

Няколко секунди никой не помръдна. Дори момченцето, което причини зловещата бъркотия, застина от страх. Остана да лежи на пода и с ококорени боязливи очи гледаше нагоре към ужасеното изражение на мама. Мама беше втренчила очи в пода, като че ли там не бе разсипан евтин червен кумкум, който може да се купи от всеки магазин, а кофа кръв, събрана от телата на закланите й деца. Наблюдавах мама.

— Защо, защо това глупаво момче трябваше да дойде тъкмо тук? — мърмореше тя и клатеше глава. — Това е лош знак, но дойде твърде късно. Нищо не може да се поправи, всичко е подготвено. — След тези думи лицето й се превърна в каменна маска. Тя се раздвижи. Боговете казаха думата си, но прекалено късно — сватбата трябваше да се състои. Тя помогна на стреснатото дете да се изправи, строго го отпрати да си върви, нареди на едно момиче, което се въртеше наоколо, да изчисти всичко, тогава пристъпи и благослови сина си. — Бог да те пази — изрече тя отчетливо. После татко се приближи и също го благослови.

Младоженецът се качи в кола, украсена със сини и сребристи панделки, а всички останали се наблъскахме, в каквито имаше коли. Вървях до мама, лицето й беше като изсечено от гранит, тя крачеше решително като маршируващ войник. В колата седеше с изпънат гръб, не пророни нито дума и се взираше с празен поглед през стъклото. Въздъхна веднъж тихо, със съжаление. Настроението беше като че ли бяхме тръгнали на погребение в неподходящо облекло — мама носеше сари с цвят на манго, а моето бе в царско синьо, поръбено с яркочервен кант.

Тайно си помислих, че мама реагира прекалено остро, макар че не посмях да си отворя устата и да го кажа. Чисто и просто беше случайност. Чудо беше, че не се случи по-рано. Пред храма колата забави ход и спря. Джейан слезе. На слънцето по пладне той изглеждаше ослепително с новия си бял костюм. Някой оправи украсата на главата му. Беше цар на деня. Само кимна. Беше нервен.

В храма мама се усмихна на жените, пищно украсени с бижута. Те престанаха да клюкарстват за булката, за да се усмихнат. След като тя се отдалечи от тях, продължиха разговора си — говореха или свиваха устни, но от тъмните им очи не убягваше нищо, оглеждаха всички присъстващи. Изгледаха ме със съжаление.

Стояхме до подиума и наблюдавахме булката, придружена от по-възрастната си леля и една приятелка. Според мен изглеждаше много красива в сари с пепеляво розов цвят на малки зелени и златисти точици и широк бродиран златист бордюр. Беше слаба и грациозна. Джейан наистина имаше невероятен късмет. На подиума тя подгъна крака и се настани до брат ми. Направи го с такава естествена грация, че аз отново си зададох въпроса как толкова хубаво момиче се е съгласило да се омъжи за недодялания ми брат. Имаше доста бижута, но предположих, че голяма част от тях бяха евтини. Знаех, че е бедна. Докато разсъждавах за нейното положение, изведнъж осъзнах, че от сведените й очи неудържимо текат сълзи и капят върху скъпото сари, което мама избра и й купи. Малко тъмно петно се образува в скута й. Изумена от това, аз хвърлих поглед към мама, и на нея сълзите не й бяха убягнали. Изглеждаше смаяна, както и аз.

— Защо плаче булката? — чуха се тихи гласове. Съвсем сигурно не плачеше от радост. Момичето изплакваше душата си. Сред огромните колони на храма малката групичка, която се бе събрала за сватбата, започна да шепне нервно.

— Виж, булката плаче — шушнеха си един на друг. Докато наблюдавахме смутени, изящната обица на носа на булката падна върху тъмното петно в скута й. Мълчаливо тя я взе и отново я прикрепи към мократа си ноздра. Всички го забелязаха. Шепотът сред малката група богомолци се усили и страните на мама се покриха с руменина. Беше притеснена, понеже булката очевидно беше разстроена или не желаеше да се омъжи. Но все пак никой не беше я насилвал. Мама беше говорила направо с момичето. Сама заявила, че иска да се омъжи. „Да“ — отговорила и кимнала, след това навела глава.

Барабаните заудряха силно, когато Джейан се обърна към невестата си, за да върже церемониалната верига около врата й. Видях го, че се сепна, когато забеляза сълзите на бъдещата си жена. Смутен се обърна и потърси с очи мама. Тя му кимна в знак да продължи. След като разбра, че сълзите на булката бяха тайна, в която още не беше посветен, той се обърна и завърза изключително важната верига, която щеше да ги свързва като мъж и жена. Церемонията приключи.

На приема мама не можа нито да хапне, нито да пийне каквото и да било. От вида на храната й се повдигаше. Тръгнахме си веднага за Куантан. Пътувахме мълчаливо. Мама беше мрачна и нещастна. Защо плачеше булката? Дали беше виновно онова момченце, което се появи кой знае откъде и направи на пух и прах нещата, символизиращи щастливия брак?

На другия ден младоженците пристигнаха в нашия дом. Щяха да останат при нас, докато имат възможност да си купят къща. Мама предложи да им даде пари. От прозореца видях новата жена на Джейан да слиза грациозно от колата. Изглеждаше спокойна и уравновесена.

Не плачеше. Мама излезе да посрещне новата си снаха с поднос с жълт прах от сандалово дърво, червен кумкум, светена пепел и малка купчинка горящ камфор. Рата коленичи в краката на мама както беше обичаят. Когато се изправи, за пръв път забелязах очите на снаха ми. Бяха безкрайно тъжни, макар че се усмихваше учтиво и прие благословията на мама. Едва влезе в стаята си и веднага излезе.

Потърси препарат за чистене и започна да чисти.

Измете кухнята, изми банята, избърса полиците в кухнята, избърса праха във всекидневната, пререди бурканчетата с подправки в шкафа, премете задния двор и изскуба бурените, които растяха около къщата. След като свърши, започна отново. В мига, в който се освободи, пожела да изпере дрехите, да изчисти отводнителния канал или да готви.

Красивото й трагично лице отказваше всякаква помощ.

— Няма нужда. — Щяла да се справи. Да не се безпокоим, обичала да чисти. Беше свикнала на тежка работа. Говореше само когато я заговорехме. Докато чистеше под къщата, намери една стара мръсна кошница. В нея едно време държах куклата си. Победоносно, мълчаливо я изми и сложила я в сгъвката на лакътя си, застана във всекидневната. — Мога да отида на пазар — предложи.

— В порцелановия слон във витринката има пари — обади се мама от спалнята. Разбираш ли, мама я харесваше. Беше доволна от новата си снаха. За разлика от Рани, мама хареса Рата от пръв поглед.

Рата взе парите, напазарува и се върна с точното ресто. Мама беше доволна.

— Виждате ли? Бях права, че й се доверих.

В кухнята Рата се зае да приготви от продуктите екзотични ястия. Беше като алхимик. Взимаше месо, подправки и зеленчуци и ги превръщаше в разкошни гозби, които замъгляваха усещанията и те опияняваха до такава степен, че да попиташ с надежда: „Има ли още?“. Не можеше да й се отрече, че бе чародейка. Правеше мармалад от джинджифил и лютеница от домати, чийто вкус те преследваше до вдругиден, до следващата седмица. Без да й мигне окото, тя обезглавяваше миловидните горски гълъби и нищо неподозиращите диви птици, тъмното им месо киснеше в марината от кори на папая, за да стане по-крехко. След това месото се топеше в устата като масло.

Сядахме да вечеряме с малки варени на пара китайски кнедли, пълни със сладко свинско или речна риба, в пълнежа имаше лимон, кардамон и семена на кимион. Тя подправяше ориза с кюра[1], преди да го свари на пара в издълбано бамбуково стъбло, готвеше тиква с тамаринд и анасон, за да има вкус на карамелизирана захар. Рата знаеше как да изпече пиле във вътрешността на зелен кокосов орех, благодарение на нея опитахме непознатия вкус на пикантни бананови цветове, сготвени с кора от грейпфрут. С часове вареше на бавен огън бамбукови пръчки, докато изпада цялото им лико, и останалото бе най-приятната съставка към нейното прекрасно червено пюре от патладжан. Тя пушеше гъби, правеше орхидеи соте и сервираше дуриан, разбит на пикантен крем, към солена риба.

Жена — чудо. Беше твърде прекрасна, за да бъде истинска. Как успяваше да прави всичко това?

Какъв късмет имаше Джейан!

Мама не беше на себе си от гордост, че такава снаха е влязла в дома ни.

— Гледай я и се учи — шепнеше ми тя строго и оглеждаше критично несресаната ми коса. — Ако Лакшмнан си беше намерил такава жена, щеше да постигне нещо — въздишаше тя замечтано.

В пет часа всяка вечер Рата се появяваше с поднос, пълен със сладки от Раджастани, направени с бадеми, мед и масло, или със сочни млечни топчета, потопени в сироп от рози, понякога правеше изключителни тъмнолилави сладки с тайни съставки, които не издаваше, и моите любими орехови сладки във вид на клончета.

— Къде се научи да готвиш всичко това? — попита я мама дълбоко впечатлена.

— От една мила съседка — отвърна тя. Като дете се сприятелила с възрастната жена, която била праправнучка на един от шестнайсетте известни готвачи в дворцовата кухня на император Дара Шуко — най-големия син на шах Джехан. Император Дара Шуко бил владетел, който се гордеел със своя разточителен начин на живот и само най-луксозни и фини ястия можели да му изпращат от кухнята за одобрение. От скъсани пожълтели страници, реликви от някогашната велика Моголска империя, старата жена предала на Рата тайните на готвенето на моголите.

Веднъж Рата приготви нар за мама, направен изцяло от захар, бадеми и плодов сок и го заля със сироп. Мама го разчупи и вътре имаше всичко — зрънца, семенца и плодът около семената. Изглеждаше съвсем истински. Забелязах, че мама дълбоко се възхищаваше и уважаваше умението на момичето. За мен тя направи сладко хлебче, украсено с печени бадеми отгоре. Беше твърде красиво, за да се яде, затова го сложих във витринката. За Анна тя направи птичка. Много остроумно и красиво. Разбира се, че беше прекалено хубава, за да я унищожи човек.

— Ела да седнеш до мен — покани я мама до себе си.

— След малко, имам да свърша нещо — отвърна Рата и започна да чисти под кофата с въглища. Никой не бе чистил това място през последните двайсет години.

Когато най-накрая наистина нямаше какво повече да прави, макар че според мен би предпочела отново да изчисти печката, мама каза:

— Остави това. Ела да си починеш до мен.

Тя дойде и неохотно седна, дръпна обикновената си домашна рокля така, че тя почти покри глезените й. Седеше със сведени очи. Мама се усмихна окуражително на любимата си снаха. Сигурна съм, че в главата й се въртеше въпросът „Защо плака на сватбата?“, но се позаинтересува от миналото на Рата. Момичето отговаряше по задължение, внимателно. Човек не можеше да я обвини, че е хитра или тъпа, защото винаги отговаряше честно и без колебание, и все пак оставахме с усещането, че й се натрапваме. С погледа си сякаш искаше да каже: „Какво те интересува?“.

Не беше трудно да забележа, че мама не остана доволна и се почувства неудобно. Тя гледаше Рата и виждаше пред себе си хубаво, спретнато, чисто, усмихнато момиче и все пак между двете съществуваше много учтива невидима бариера. Нещо съвсем не беше наред и мама реши да узнае какво е. Така и не успя.

Рата имаше странни навици по отношение на своя тоалет. Тя изчезваше в банята с дървена четка със стоманени зъбци и излизаше оттам розова и направо сияеща. Да, изненада се, че ние се чудим и обясни, че остъргва кожата си с четката.

Джейан криеше, че я наблюдава тайно, като че ли тя принадлежеше на някого другиго. Измъкваше се като крадец от стаята, в която спяха. Погледът му я галеше, очите му се спускаха по тялото й, спираха се на някои места и ги милваха. Всичките му интимни желания тупаха нетърпеливо с крака. Понякога го виждах как се опитва да улови погледа й, в такива моменти се налагаше бързо да отклоня очи, понеже истински се смущавах от умолителния му поглед. Брат ми чезнеше по жена си. На петнайсетия ден дойде вест от Рани. Тя канеше младоженците на вечеря.

— Довиждане — казаха на мама на излизане.

— Върнеше се живи и здрави, деца мои — изпрати ги тя.

По-късно вечерта Джейан се върна сам вкъщи.

— Къде е жена ти? — попита тревожно мама.

— Остана при Рани. Всъщност Рани ни покани да останем у тях известно време и ме пратиха да взема нещата на Рата.

— Къде ще спите вие двамата? — попита мама объркано. Знаеше, че в къщата на Лакшмнан и Рани има една спалня. Бе разтревожена, че нещата са придобили такова изненадващо развитие.

— Във всекидневната на пода, предполагам — отвърна Джейан и сви рамене, нетърпелив да вземе вещите на жена си и да върви.

— Разбирам — изрече мама бавно. — Добре, вземи й нещата.

Джейан се втурна в безупречно чистата стая, в която живя с жена си петнайсет дни. Нахвърли целият й багаж в съвсем малка чанта и я изнесе на верандата, където мама седеше мълчаливо. Там той постоя, пристъпвайки от крак на крак с неудобство, докато тя най-после каза:

— Добре, хайде, върви.

Той ми хвърли бърз поглед с облекчение и се спусна надолу по стъпалата, малката чанта се удряше в тънките му крака. Мама го следваше с поглед, докато той зави по главната улица и макар че вече не се виждаше, тя продължаваше да се взира натам.

Дървената четка на Рата с твърдите й стоманени зъбци беше останала на полицата пред банята. В бързината Джейан я бе забравил. Взех я и я прокарах по ръката си.

Свих се от болка, защото почувствах малките нишки остри и груби върху кожата си, и се зачудих как човек може да причинява такава болка на собственото си тяло. Освен ако не бе инструмент за самоизмъчване.

Веднъж я видях на пазара с кошница в ръка. Тесни стръкчета зелен фасул и пухкави червено-кафяви опашки на катерици се подаваха от кошницата. Тя стоеше до мъжа, който продаваше кокосова вода, и гледаше тъжно бедните маймунки, затворени в клетки. Имаше толкова нещастен вид, че аз отстъпих назад и се скрих до една будка, зад натрупани чували, пълни с ориз. Тя наистина беше интересно същество. Таеше безброй тъжни тайни. Внезапно обърна глава, сякаш усети, че я наблюдавам. Може би е зърнала сянката ми, но се престори, че не ме е видяла. Видях я как бързо се отдалечава от маймунките, които кряскаха и се мятаха яростно в клетките. Представих си я как с леко свити устни чисти къщата на Рани от горе до долу и отново, докато Рани си почива, вдигнала крака на стол, понеже си е въобразила, че са подути. Може би за новата си хазайка Рата ще направи патладжан от захар.

Два месеца изминаха откакто Рата отиде на вечеря и мистериозно не се върна. Животът продължи както преди. Джейан се отбиваше вечер, но винаги бързаше, за да бъде близо до жена си. Знам, че мама се чувстваше обидена, защото Рата си тръгна, без дори да се сбогува като хората, но единствените й думи бяха: „Щастлива съм, стига те да са щастливи“.

Един ден Джейан връхлетя у нас в луда паника. Лицето му беше изкривено от силно вълнение. Беше близо девет часът и мама чакаше да започнат борбите. Тя никога не ги пропускаше, истински се вживяваше, насърчаваше на висок глас любимите си борци и дори до днес продължава да вярва, че всички тези ритници и удари са истински. Нямам сърце да й кажа, че не е така. Познавам майка си, в противен случай мачът би загубил своята привлекателност. Както и да е, тази вечер Джейан дишаше тежко и едва му се разбираше какво говори от паниката, която го бе обхванала.

— Рани ни предупреди да излезем от къщата й след двайсет и четири часа! — извика.

По онова време ако държавни чиновници направеха нещо непростимо или ужасно, като например да извършат кражба, им се даваше срок от двайсет и четири часа да напуснат служебната квартира. Колкото и смешно да изглеждаше, Рани си бе внушила да използва същото предупреждение по отношение на девер си и жена му.

Чух как гърдите на мама изхъркаха.

— Защо?

Джейан разпери ръце недоумяващо.

— Не знам. Май са се скарали. Лакшмнан излезе от къщата ядосан, а Рани обвинява Рата, че един мъж не може да я задоволи. Казвам ти, тя е луда жена. Можеш ли да повярваш, застана на стъпалата на къщата и се разкрещя така, та всички да я чуят, че Рата се мъчела да открадне съпруга й? Това изобщо не е вярно. Рата обича мен. Рани е луда. Реве, пищи и говори глупости, че Рата искала да има и двамата братя. А Рата мие пода в кухнята. Не знам как да постъпя. Какво да правя? Да я доведа ли?

— Не, не я води, Рата не иска да живее тук, а аз не мога да я приема заради начина, по който си тръгна. Но дават стаи под наем в къщите, в които на долния етаж има магазини. Иди бързо и наеми стая. Магазините са отворени до девет вечерта.

— Но наемът, депозитът?…

— Какво стана с парите от зестрата ти? — попита мама със свъсени вежди.

— Отидоха. Рани имаше голяма нужда от пари, затова помоли Рата да й ги даде назаем. Обаче обеща да ги върне през следващите няколко месеца.

— Кога се случи това? — попита мама извънредно тихо.

Джейн нямаше нужда да мисли.

— В понеделник.

— Значи преди това жена ти не е пожелавала съпруга й? — попита мама сърдито, но нещастният Джейн само я погледна безпомощно. Той беше само един смутен мъж. Не можеше да се мери с Рани, с острия й език и хитрост.

— Иди да провериш колко струва стаята и аз ще ти дам парите — каза мама на Джейан. — Хайде, побързай. Иначе ще трябва да ви плащам стая в хотел.

— Добре, благодаря ти. — Джейан вече се обръщаше, едрото му лице беше ужасно разтревожено. Вратата на мама беше затворена за него и жена му. На прага на къщата си Рани театрално крещеше, а жена му, приведена, миеше пода на Рани. Сега стана ясно, че хитрата жена беше грабнала зестрата му. През целия си живот Джейан не се бе сблъсквал с толкова проблеми накуп.

— Изобщо не биваше да ходим в нейната къща — мърмореше си той. Джейан, естествено, не познаваше жените. Веднъж мама го попита: „Джейан, знаеш ли защо жена ти плака на сватбата?“. Той я изгледа недоумяващо, объркано. Нима всички булки не плачат от радост на сватбата си? По-късно той попитал Рата и се върна да докладва.

— Не ми казва — оплака се почти кисело. — Твърди, че не било важно.

— Ако искаш, кажи, че е от нерви — казала му тя, когато се върнал да настоява.

Така че Джейан и неговата жена се преместиха в порутената стая на първия етаж в къща, където на долния етаж имаше пералня. Там ползваха банята заедно с още десет души, така че Рата имаше с какво да поддържа инстинкта си за чистота. Сигурно е била много заета, защото нито веднъж не дойде да ни посети. Мама беше сигурна, че докато е имала възможност, Рани е отровила съзнанието на Рата и я е насъскала срещу нас.

Късно един следобед Рани ни дойде на гости. Носеше малък пакет с грозде. Вносно, подчерта тя важно. Мама й благодари, а аз побързах да поема пакета. Гостенката ни се настани на стол. Аз измих гроздето, подредих го в чиния и го занесох във всекидневната. Предложих й.

— Как си? — попита мама. Като ги гледаше човек, не би му и минало през ума, но аз знаех, че мама мрази Рани и прекрасно съзнава, че снаха й отговаря на чувствата й в еднаква степен.

— Ставите ми — оплака се тя с болка в гласа. Вдигна сарито, за да покаже отеклите си глезени. — Виж колко са подути — викна. Взрях се в напълно здравите й крака. Може й да я боляха нощем, но през деня нищо им нямаше. Тя изящно спусна зеленото сари, пресегна се и си взе чепка грозде. — Дойдох да ти обясня за цялата тази бъркотия с бедния Джейан и онази ужасна жена. Не искам да оставаш с погрешно впечатление. Приех това момиче само от добро сърце. Да ти кажа право, понякога си мисля, че съм прекалено добра. Помагам на хората, а те ми забиват нож в гърба. Дори купих на съпруга й витамини, за да бъде по-мъжествен с нея. А какво направи тя? Опита се да омае съпруга ми, като че ли аз съм сляпа. Не знае с кого си има работа.

Тя подхвърли няколко зърна грозде в устата си и започна да ги дъвче замислено.

— Моментално проумях каква е целта й. Винаги когато Лакшмнан беше в задния двор и вдигаше гири, тя отиваше в кухнята и се преструваше, че чисти. Явно не си даваше сметка, че както съм седнала на дивана във всекидневната, я виждам. Забелязах какви погледи му хвърля през прозореца. Не съм сляпа. Желанието й беше той да остане с впечатлението, че е много работна, а мен искаше да ме изкара мързелива. Взех назаем от нея някакви си мизерни пет хиляди рингита. Учителската заплата не стига за нищо. Децата бяха гладни. В къщата нямаше храна, а трябваше да се плащат и сметки. Както и да е, обаче след това чувам, че разправяла нагоре и надолу, че аз, можеш ли да повярваш, аз, която подслоних това неблагодарно момиче, съм изяла зестрата й.

Рани спря, за да си поеме дъх и да си придаде гневен вид.

— Всъщност, ти, майко, трябва да ми дадеш парите, за да имам удоволствието да хвърля тази нищожна сума в лицето на малката уличница, та да престане да петни доброто име на това семейство.

Ръката на мама се разтрепери още по-силно, но тя продължи да се усмихва.

Рани си тръгна по-късно следобед без парите. Половин час мама крачи из къщата, мърморейки си.

— Невероятно, направо нечувано! — Беше толкова ядосана, че не можеше да седи на едно място, по-късно се изсмя силно. — Колко е нахална моята снаха! Сигурно наистина ме мисли за глупачка. Очаква, че аз, тъкмо аз, ще й дам не две, не три, а пет хиляди рингита в ръката и ще си мисля, че ще стигнат до Рата. Ако искам Рата да получи парите, сама ще й ги дам, няма да ги пускам първо в алчната паст на този крокодил.

Скоро Рата забременя. Силно страдаше от сутрешни неразположения. Мама й изпрати специални бисквити, маринован джинджифил и три рокли за бременни. Дори предложи да даде първата вноска за жилище в нов комплекс извън града, където къщите бяха построени в редица една до друга, ала Рата беше твърде горда, за да приеме, и по Джейан изпрати учтив отказ. Веднъж я видях на вечерния пазар, облечена с една от роклите за бременни, които мама й изпрати. Беше отрязала косата си. Кичурите се къдреха около тънкия й врат и така изглеждаше още по-млада и уязвима. Имаше тъжен вид. Дори сред множеството, сред блъскащите се хора усетих колко е тъжна. Този път тя определено ме видя, но се направи, че не ме е забелязала, избърза и се сля с пъстрата тълпа.

На Джейан му се роди дъщеря. Двете с мама отидохме в болницата да видим Рата и бебето. Занесохме красиви, ушити на ръка дрешки с шапчици към тях и миниатюрни бижута за малкото момиченце. Бебето беше прекрасно, цялото розово и миришеше на пудра и мляко. Мама каза, че Анна се родила със същия цвят. Когато Рата ни видя, стори ми се, че стисна детето по-силно към гърдите си. Това бе единственото ценно нещо, което имаше, помислих си. Кокалчетата на ръцете й побеляха, а бебето се разрева.

— Ела при баба — мама гушна зачервеното бебе. Рата се намръщи, но в силните и опитни ръце на мама бебето разтвори юмручетата си и престана да плаче. Мама подаде заспалото дете на Рата и видях как младата майка си отдъхна с облекчение, след като го прегърна отново. Няколко дни по-късно Рата и новороденото бебе се върнаха в малката стаичка над пералнята.

— Влагата от пералнята вреди на бебето — каза мама на Джейан.

— Глупости — отвърнала Рата, когато й предал думите на мама.

Когато отново я видях, тя пак беше бременна. Беше облечена със същата рокля, която мама й бе купила две години по-рано. Беше избеляла. Косата й бе малко по-дълга. Беше я вързала на опашка. Изглеждаше още по-нещастна.

Второто бебе се роди. В болницата тя се усмихна учтиво на мама и на мен. Тази усмивка не означаваше нищо, не изразяваше нито неприязън, нито топлота. Беше усмивка на непозната. По-голямото й дете стоеше кротко на леглото. С големи влажни очи то ни гледаше с любопитство. Когато мама се опита да го вдигне на ръце, закри очите си с длани и се разрида безутешно. Уплаши се от тази чужда жена, която никога в живота си не бе виждало. Мама се извърна като опарена. Зае се да оправи чаршафите и погледна второто дете на Джейан. Пак момиче. Този път мама не се опита да вземе бебето на ръце. В един миг изглеждаше като че се намира много далеч. След няколко неловки минути си тръгнахме. В устата ми остана горчив вкус.

В стаята над пералнята нещата също се вгорчаваха. Джейан вече не тичаше към къщи и не гледаше жена си с изцъклени очи. След работа идваше у нас. Седеше във всекидневната, гледаше телевизора с празен поглед и след като вечеряше, се оплакваше от жена си на всекиго, който проявеше желание да го слуша. Била подла. Настройвала децата против него. Отказвала да му готви. Дори отказвала да пере дрехите му. После нещата се влошиха още повече. Тя биела децата, ако му проговорят. Изпразнила съдържанието на лопатата за смет върху току-що изпраните му дрехи, които момчето донесло пред вратата. Изпитвала особена омраза към първата си дъщеря. Момичето твърде много приличаше на баща си. Детето стана затворено и необщително. Говореше само когато го заговорят и действаше бавно.

— По-бързо, яж по-бързо — крещяла Рата близо до ухото на детето и все по-бързо пълнела устата му, докато бедничкото се задавяло и се разкашляло. После следвали сълзи, гневни думи и шамари. Явно Рата мразеше Джейан и искаше да му отмъсти. Нямаше нищо изненадващо. Кумкумът се разпиля преди сватбата. Бракът умря още тогава. Сега се усещаше само вонята от разлагането.

Когато голямото момиче навърши пет години, Рата казала на Джейан да се изнесе. Той си намери стая в друга къща над магазин на същата улица. Истината бе, че брат ми не знаеше как да се справя без нея. Беше привикнал да живее с обиди и омраза, но без нея не знаеше какво да прави. За добро или за зло тя бе влязла в кръвта му. Искаше да бъде наблизо, да наблюдава нея и децата си, но тя дори отказваше да го погледне. Показа пределно ясно, че не желае да има нищо общо със съпруга си. Започна бракоразводно дело. Джейан мислеше, че като откаже да й изплаща издръжка, тя ще се върне при него. Следеше я от своята бедняшка стая през няколко къщи и бе сигурен, че тя никога няма да се справи. Нямаше приятели, нямаше работа, нямаше любящо семейство, нямаше пари, само две малки дечица, а щеше да й се наложи да плаща всички сметки. Трябваше да се върне при него и, паднала на колене, да го моли. Забелязах отмъстителни пламъчета в безизразните му очи. Щял да й даде урок, така се изрази.

Обаче тя се бе зарекла никога да не се връща при него. Не обръщаше внимание на пламенния поглед, който я следваше, щом излезеше навън. Рата опъваше едно старо неизползвано одеяло на прозореца вечер, така че той дори не можеше да види и сянката й. После си състави план. Тя не желаеше неговите пари.

В началото намираше каква да е работа, ходеше да припечели някой и друг рингит с малките си срамежливи деца, които я държаха за полата. Трудно й беше. Жените, при които работеше, бяха безсърдечни и взискателни, но търпяха децата й, защото беше безупречна чистачка. Вечер започна да шие блузи за богатите дами, при които работеше, и за техните разглезени приятелки.

Постепенно събра достатъчно пари, започна да дава уроци по печене на торти на жената на бивш полицай. В апартамента в блок в синьо и бяло, където живееха полицаи и техните семейства, тя учеше жените да пекат торти. После използва ценните си и трудно спечелени пари да организира курсове по глазури. От прозореца си Джейан ревниво я наблюдаваше, забелязваше напредъка й и по какъв начин използваше свободата си. Той започна да пие вечер. В синята си униформа на инкасатор, седеше в капанчета из града и пиеше местното питие самсу.

Виждала съм го привидно весел в компанията на други мъже. В кръчмите се събираха озлобени мъже с провалени бракове, следваха ги сенките на разплаканите им изоставени деца, които ги дърпаха за парцаливите ризи и молеха за малко обич. Само как говореха против жените! Били кранти, уличници, за нищо не ги бивало. После с неприлични думи обсъждаха проститутките, които сновяха по улицата с новопостроените къщи. На Джейан му бе нужно много време, докато осъзнае, че Рата е напълно загубена за него, но тогава вече нищо не го интересуваше.

В малката си стаичка тя търпеливо работеше, докато тортите, грижливо украсени и с изписан с шприц надпис: „Честит рожден ден“, придобиеха прекрасен и апетитен вид. След това започна да дава уроци в гражданския център. Така оцеля, без да вземе и цент от Джейан. Курсовете й придобиха голяма известност в Куантан. На тях идваха не само индийки, но часовете й удостояваха с присъствието си дори малайки, които са известни с вродената си изобретателност и с търпението, което проявяват, когато се занимават със сложна декоративна работа. После се връщаха по домовете си с букети цветове от рамбутан и клончета манго, направени от захар. Рата се изнесе от онази мъничка стая над пералнята, където по-голямата й дъщеря нощем кашляше. Колко мразеше Джейн само! Колко мразеше и жената, която бе създала това изчадие. Не желаеше да има нищо общо с нас. Ние я бяхме изиграли.

Слабички и изплашени, децата я следваха в новия й живот.

— Вие нямате баща — втълпяваше им тя. — Той е мъртъв. — Те кимаха с големи доверчиви очи като неми ангелчета, стиснали в ръце съдраните си крилца. Кой знае какво са си мислили, бедничките. Нещастни малки същества, техният свят бе пълен с жестоки възрастни. Действително ли не си спомняха тънкия като клечка мъж, който понякога ги вдигаше високо над главата си? Мъжът с едро, простовато лице, с бавни реакции, от чиято уста сегиз-тогиз излизаше само по някоя дума? Да, помнят го, както помнят изгубените копчета на блузките си. Облечени с чисти, но износени дрехи, те се научиха да стъпват на пръсти около майка си в малката стаичка. Тя винаги бе настроена войнствено. Водеше ги за ръце до училището. Учителката им беше приятелка на Анна.

— Те са много добри деца — довери жената на Анна. — Само да говореха повече.

Последния път, когато видях Рата, тя се качваше на автобус. Бяха се преместили в другата част на града, колкото се може по-далеч от пияния й съпруг. Огледах я внимателно. Децата не бяха с нея. Дори откъм гърба веднага я познах. Вероятно се дължеше на стоманената четка или на тежкия живот, но нещо я беше променило до неузнаваемост. Кожата й висеше на гънки около ставите. На лактите й се диплеха много гънки, клатеха се, докато тя наместваше кошницата на ръката си. После се обърна, за да плати на шофьора на автобуса и докато прибираше рестото си, забелязах изумена, че половината й уста бе изкривена и висеше надолу, като че бе прекарала мозъчен удар. Косата й беше опадала и имаше олисели места, на които се виждаше кожата на главата й. Напомни ми за един тамилски филм, който веднъж гледах. В него героинята избяга от окото на камерата в гората. Беше зима и всички дървета бяха голи и спяха зимен сън. Виждаше се само гърбът й, който се отдалечаваше. Изчезващият гръб ми напомня за Рата. Тя се смалява, смалява, докато се превръща в точка на хоризонта. Сбогом, Рата.

Не знам къде отиват годините, но аз не седя сред пълните жени, които си въртят палците, не клеча край наситенолилавите патладжани, за да наблюдавам насекомите, нито пък храня кокошките в моята чудотворна пещера под къщата. Земята навън пустее. Бурените завзеха цялото пространство. Събуждам се сутрин и започвам домашната си работа, после идва време за следобеден сън. След това, разбира се, телевизия, докато стане време за лягане. Понякога отивам на кино да видя някой филм, а в петък вечер ме зоват молитвите в храма. Една сутрин се събудих на четирийсет и пет години, неомъжена, а татко стана на осемдесет и две. Гледам го — стар човек, който върти педалите на раздрънкан велосипед. От години го гледам от прозореца как се качва на същия ръждясал стар велосипед и тръгва по същата пътека и се тревожа, че един ден ще падне и ще се нарани. Бях на пазара, когато това най-накрая се случи. Мама беше на прозореца и го наблюдаваше, видя го да пада на земята, препънали го бяха издутите, станали огромни с годините корени на дървото рамбутан.

Тя изтича от къщата боса, за да помогне на бедния ми баща, който лежеше по гръб, беше твърде замаян, за да помръдне. Мама беше на шейсет и една години. Тя клекна до него. Лицето му бе като пресъхнало речно корито. Осеяно с дълбоки бразди. Дълги години тя винаги познаваше какво му е. Сега изпитваше ужасни болки. Пресегна се и докосна лицето му. Макар и да го болеше, той я изгледа изненадано. Задното колело на велосипеда продължаваше да се върти. Тя се опита да го вдигне.

— Не, недей — изохка той. — Не мога да мръдна. Кракът ми е счупен. Извикай линейка.

Тогава мама изтича до къщата на Стария Соонг. Една прислужница й отвори. Тя влизаше за първи път в къщата. Позна масата за хранене от палисандрово дърво, на която Муи Цаи сервираше кучешка супа на господаря си и където за пръв път той прокара ръце по младите й бедра. На същата маса, на която японските войници я хвърляха по гръб и я изнасилваха един по един. С босите си крака мама усети колко хладен беше подът, постлан с теракота.

— Господарке Соонг — извика мама с прегракнал глас.

Най-накрая господарката Соонг отвори тъмна дървена врата и излезе. Беше неописуемо грозна. Всичко хубаво у нея беше изчезнало. Беше дебела и оплешивяваше. В очите й, скрити в мазни торбички, не проблясваше никаква радост. Всъщност тя се почувства неловко в присъствието на мама. Защото мама знаеше всичките й тайни. Тази старица пред нея сигурно пазеше всичките й грозни тайни. Старицата отвори уста и обясни, че й е нужен телефон. Господарката Соонг посочи телефонния апарат в коридора. След като се обади, мама благодари на господарката Соонг и бързо излезе.

Тя мина покрай къщата на Мина, където преди много години двете с Муи Цаи бяха видели питон. Мина отдавна я нямаше. Нейният покровител японец й остави парцел земя и пари и тя се премести. Мама мина бързо покрай къщата на китайците, където бедната А Мой се обеси преди много години. Татко лежеше по гръб. Изобщо не беше помръднал. Доплака й се, но и тя не разбра защо. Явно нараняването не беше сериозно. Защо изведнъж се почувства така загубена, така изоставена? Като че ли той я беше оставил, а не тя него, за да извика линейка. Защо след всичките тези години сърцето й се сви при мисълта, че го боли и че е възможно да го загуби? Насили се да си припомни, че той я дразнеше, досаждаше й и понякога я изкарваше от кожата.

Погледна го и той отвърна на погледа й.

Лицето му беше безизразно. Просто гледаше мама, както през всички години откакто го помнеше. Солиден мъж, на когото можеше да разчита, отстъпчив. Хрумна й, че трябва да му каже какво изпитва. Сигурно той щеше да се успокои, когато чуе колко объркани са мислите й, какъв странен копнеж изпитва да му бъде добре. В този момент аз дотичах и сантименталните думи замряха на гърлото й. Тя се смути, че на стара жена като нея й идваха такива глупави мисли. Беше благодарна, че не изрече нелепите, детински думи. Те щяха да го шокират така, че да получи мозъчен удар.

Остави ме при татко и влезе вкъщи да се приготви. Искаше да придружи стария човек до болницата. Да бъде до него. Естествено, беше твърде разтревожена, за да остане вкъщи сама. Бързо развърза избелелия саронг в зелено и кафяво и облече светлосиньо сари с тънък златен кант. В пазвата си пъхна портмоне, което преди това напълни с пари. Кой знае колко струваха лекарствата вече? Среса косата си и я събра на стегнат кок на тила. Всичко това й отне само няколко минути.

Къщата беше съвсем тиха. Като че ли и тя разбираше, че навън се е случила трагедия. Сякаш знаеше, че старите кости не зарастват. Най-накрая мама се погледна в огледалото и се спря изумена. Това лице беше чуждо. Вгледа се по-внимателно. Забеляза някакво подозрително чувство. От него й стана неудобно, затова бързо отмести поглед и започна да мисли практично. Краката. Трябваше бързо да обуе нещо. Изми кръвта от петите си, обу чехли и излезе да чака до стария човек. Тя се извисяваше над нас царствено, гледаше ме как съм се свила до татко, приглаждах бялата му коса и сълзи се стичаха по лицето ми. Но моята слабост й даде сила. В този момент беше доволна, че не се бе поддала на онзи странен подтик. Тя беше горда жена. Не желаеше да изглежда малодушна или глупава. Хубаво, че не се бе свила в тази непристойна поза на земята да реве като луда. Сигурна бе, че съседите гледат иззад пердетата какво става. Едно време сигурно всички щяха да се съберат и да предложат помощ, както когато японските войници отведоха съпруга на Мина и го застреляха. Сега обаче в квартала живееха нови хора. Цяло поколение от съседи, които се усмихваха и махаха отдалеч. Хора, които бяха възприели една особена западна идея, наречена уединение.

Линейката влезе в нашата задънена уличка. Започнах да махам с ръце и да викам:

— Насам, тук! Елате насам!

Двама мъже с бели престилки прехвърлиха татко на носилка. Той се сви от болки. Като го видя на тясната носилка, на която го настаниха сръчните мъже, облечени в бяло, мама имаше чувство, че е виждала това преди. В паметта й изникна безжизненото му тяло, изпънато на тясното легло. Тогава беше посивял и изпаднал в безсъзнание. По онова време тя бе съвсем младичка. Мама се качи в линейката и седна кротко, докато колата си пробиваше път по улиците на Куантан.

Отпаднал, татко затвори очи. Изглеждаше така далечен. Много странно, но тя копнееше да го докосне, да почувства, че все още е до нея. Собствените й мисли я объркаха. Вероятно остаряваше щом започваше да разбира умората му. Отдавна знаеше, че дните му копнееха да падне мрак, в който забравата да го покрие като дебело меко одеяло. Но тя се боеше да не дойде крайният здрач, който съпругът й явно приемаше, дори чакаше. Изведнъж клепачите му потрепнаха и се отвориха. Очите му се спряха върху нея мълчаливо и след като той се успокои, като видя разтревоженото й лице, отново се затвориха. За него тя беше като скала. Усети как съжалението се топи и бавно изпълва всички дупчици и процепи в цялото й същество. Отнасяше се ужасно с Айя. Цял живот съпругът й правеше най-доброто, което бе по силите му, за нея, а тя му отвръщаше нетърпеливо, грубо, с превъзходство. Дори направи така, че всички деца да видят кой командва. Лиши го от физиономия. Ревнуваше от всички дребни жестове на привързаност, които децата тайничко внасяха в неговия безрадостен живот. Беше егоистична и дребнава.

Оказа се, че татко има пукнатина колкото косъм на бедрената си кост. Увиха крака му с бял гипс. Той лежеше на леглото със затворени очи. Мама установи, че вече не е толкова черен. Като млад беше много мургав, но сега беше станал сиво-кафяв. Донесоха поднос с храна. Той хвърли поглед към чиниите и поклати унило глава. Мама смеси част от ориза с рибената супа и го нахрани, както ни хранеше нас, когато бяхме съвсем малки. Татко яде от ръката й като дете. От този ден нататък не ядеше, ако мама не го хранеше.

— Утре ще ти донеса нещо от къщи — обеща, доволна, че може да направи нещо за него.

Тръгна си от отделението с натежало сърце. Не можеше да разбере какво става с нея. В края на краищата бе разговаряла надълго и нашироко с лекаря. Той я успокои, че било само спукване с дебелина на косъм. Увери я, че нямало абсолютно никакви причини за безпокойство. След три седмици щели да свалят гипса и баща ми щял да бъде като нов. Мама се прибра с автобус вкъщи. Такситата бяха много скъпи. Така или иначе, тя обичаше да пътува с автобус. Прибра се чак в четири часа, а цял ден не беше сложила нищо в уста, нито беше взела хапчетата си за астмата. Набързо ги глътна с вода. Нямаше апетит, но стомахът й се бунтуваше силно, затова хапна малко ориз и къри.

В продължение на три седмици животът й течеше по програма. Събуждаше се без желание да закуси, набързо сготвяше нещо и хукваше към болницата. Хранеше го сама. После събираше празните съдове и се прибираше с автобуса. Вкъщи вземаше хапчетата против астма и след около половин час се насилваше да обядва. Тя не знаеше, че като гълта силните хапчета на гладно, уврежда стените на стомаха си. Всеки ден киселините разяждаха стомаха й. Тя не обръщаше внимание на спорадичните болки и спазми. Имаше по-важна работа.

В деня, когато трябваше да свалят гипса, мама тръгна рано. Чакаше до леглото му, докато срежат твърдия пожълтял гипс.

— Готово — каза весело лекарят на татко.

Татко се опита да мръдне крака си, но не можа, чувстваше го като камък, привързан към тялото му.

— Напъни се — окуражи го лекарят. — Раздвижи крака си. Ще бъде малко вдървен, но иначе си като нов.

— Не мърда — заяви татко най-накрая, изтощен от усилието и опитите да премести вдървения си крак. Лекарят се намръщи, а сестрата направи пренебрежителна гримаса. Тези старци. Винаги вдигат шум без никаква нужда. Мама продължаваше да гледа. Присвиването в стомаха я безпокоеше. Превърна се в парлива болка.

Лекарят отново прегледа крака на татко. Най-накрая заяви, че вероятно гипсът е бил много стегнат и че баща ми има нужда от физиотерапия. По думите му след малко физиотерапия татко ще скочи и ще хукне нагоре-надолу по коридорите на болницата. Всъщност кракът му беше мъртъв. Всички нерви бяха прекъснати. На пипане беше студен и твърд. Нямаше никакво съмнение, че беше парализиран.

Цели три месеца татко издържа физиотерапията, оставен в ръцете на противни сестри. Обвиняваха го, че бил мързелив. Един ден се събудил и намерил малко парче хартия в устата си. Помислил, че някоя сестра си е направила шега с него. Чувствал се самотен и се досетил, че е станал прицел за насмешки. Той съзнаваше, че ги дразни, тъй като състоянието му не се подобряваше. Често се държеше като че нарочно отказва да ходи. Помоли да го изпишат. Каза на лекаря, че вкъщи щял да си прави упражненията. Имал големи силни синове, които да му помагат. Линейката го докара вкъщи. Внимателно го преместиха върху голямото му легло.

Чух го как въздъхна с облекчение.

Ала след като се прибра, престана да прави упражненията си и бавно, но сигурно другият крак също се вдърви. Парализата обхвана двата му крака и започна да пълзи нагоре по тялото. Той изглеждаше много странно, с присвити колене. Когато се опитвахме да опънем краката му, те бавно започваха да се вдигат в леглото, докато заеме предишното положение. Мина един месец и на мама й поставиха диагноза хроничен гастрит. Всичко, каквото хапнеше, й причиняваше мъчителни болки. Цял ден пиеше топло мляко и се хранеше с топки ориз с кисело мляко. Вече не можеше да яде дори плодове. От ябълка или портокал направо храчеше кръв. От домат крещеше от болки и с ужас хвърляше на пода чинията с храна, подправена с каквито и да е подправки или олио.

Беше очевидно, че татко умира. Мама седеше до леглото му, но дори тя бе безсилна да спре смъртта, която пристъпваше и се приближаваше сантиметър по сантиметър. Всъщност смъртта го превзе, като ден след ден пълзеше нагоре по тялото му, бавно и постепенно. Когато стигна до ръцете му, мама започна да му слага термофори, сякаш като затоплеше плътта му, щеше да го предпази да не умре. Но истината бе, че малкото дете на смъртта караше татко да плаща за това, че преди много години бе избягал от лапите му, а когато стоял на ръба на дупката в джунглата, се засмял и казал: „Все пак девет от десет също е добър резултат“.

Мама караше Лакшмнан или някой друг от синовете си да идва веднъж на ден, за да го вдига и да променя положението му. По цялото му тяло имаше рани. Мъжете вдигаха на ръце крехкото тяло на татко и го миеха като дете.

След седем месеца се парализира от краката до врата. Цялото му тяло беше неподвижно и така странно студено на пипане, сякаш вече беше мъртъв. Татко цял живот правеше всичко мудно. Сега умираше бавно и болезнено. По неговия си маниер. Дъхът му беше неприятен. Вече не желаеше храна. Постепенно главата му също изстина. Мама се опитваше да налее мляко в гърлото му, но то се връщаше в ъгълчетата на устата му и течеше надолу по брадичката му. Тя все още не се предаваше. Седеше до него по цял ден.

Един ден той погледна мама в очите и прошепна:

— Имам по-голям късмет от Тирувалар.

След това престана да говори и ужасната тишина на смъртта се разпростря върху него. През полузатворените му клепачи се виждаше само бялото на очите му. Дишането му стана толкова повърхностно, че само огледало, поставено близо до лицето му, показваше, че вдървеното му тяло все още е живо. Лицето и главата му бяха съвсем студени и въпреки всичко продължаваше да диша. Очите му се взираха напред с празен поглед. Четири дни той лежа студен и все още дишаше. На петата сутрин мама се събуди, тогава целият беше изстинал. Топъл дъх вече не излизаше от ноздрите му. Устата му бе полуотворена. Всичките му деца и внуци се събраха край леглото му, когато мама извика доктор Чу. Доктор Чу обяви смъртта на татко.

Мама не заплака. Помоли Лакшмнан да изпъне краката му. От кухнята тя донесе дебело дърво и след това излезе от стаята. Лакшмнан удари с дървото коленете на татко. Чухме пукане и брат ми бавно изпъна вдървените крака. Лакшмнан внесе пейката на мама във всекидневната и положи татко върху нея. Дюшекът от голямото метално дърво беше изнесен в задния двор и изгорен. Огънят беше голям, издигаше се високо. Гледах мама, която стоеше до него съвсем сама и гледаше как оранжевите пламъци бързо изяждат памучния пълнеж. Приличаше на вдовица, която безстрашно наблюдава сати[2].

Можех да си я представя как смело влиза в огъня, където гори трупът на мъжа й. Нямаше нужда някой да бута мама в огъня. Всъщност никой не би се и осмелил да го направи. Душата й гореше по-силно от дюшека. Тя изгаряше част от живота си. Всичките им деца бяха заченати на този дюшек. Толкова години беше спала с баща ми на този дюшек. Беше го пълнила и допълвала, за да не бъде на буци.

Докато наблюдаваше как дюшекът гори, тя осъзна, че е обичала татко. През всички тези години го беше обичала, без да го знае. Дори непривичните угризения, които изпита, когато той падна, си ги обясни с глупост. Вероятно тогава е разпознала чувството, но е била прекалено горда, за да го признае пред него. Трябвало е да му каже. „Да бях го направила“ — мислеше си с огорчение тя. Той щеше да се почувства щастлив. „Защо, защо — упрекваше се тя, — защо не му го казах?“ Може би това би му вдъхнало воля за живот. Известно й беше, че най-голямата му амбиция беше тя да го обикне. Последните думи, които се изплъзнаха така мъчително от скованата му уста, звънтяха горчиво-сладки в ушите й. „Имам по-голям късмет от Тирувалар.“ Тя разбра какво искаше да й каже. Според индуистката легенда Тирувалар бил един от най-големите мъдреци, живели някога. На смъртния одър на жена му той й предложил да помоли за нещо.

— Поискай си нещо — казал й. — Поискай онова, което сърцето ти най-силно желае.

Вероятно е могла да поиска най-ценното, за което всеки индус мечтае — мокша[3] — освобождаване от по-нататъшни прераждалия, но вместо това тя го попитала защо в началото на брака им искал игла и купа с вода при всяко хранене. Изобщо не го видяла да използва тези предмети.

— Скъпа моя жено — отвърнал мъдрецът, — иглата ми бе нужна да събирам всяко зърно ориз, което може случайно да падне от банановия лист, а купата с вода ми трябваше, за да го измия, преди да го изям. Прахосничеството е грях, който не разрешава да отидеш на небето. Но понеже ти никога не допусна да падне дори едно зърно, затова иглата и купата с вода не ми потрябваха.

Тъй като била толкова добра съпруга, че не е заслужила никакъв упрек, Тирувалар й предоставил възможността да не се преражда. Преди да издъхне, татко искаше мама да знае, че я е ценил повече, отколкото Тирувалар съвършената си жена.

Сълзи потекоха по лицето на мама. Тя разбра, че е объркала всичко. Беше научила децата си да го ненавиждат, да го отбягват и да се присмиват на нежния му характер, да го приемат като ленивец. Освен това тя систематически превръщаше мъжа с нежна душа в глупав непознат. Беше го предала. Него, който я обичаше така силно. Почувства се съкрушена от собственото си нетърпение и изключително остър ум. Умът беше ограбил сърцето й.

[1] Кюра — подправка от листа от тропическо растение с дълги жилави и бодливи листа, което расте главно в Малайския архипелаг и тихоокеанските острови. Използва се често за ароматизиране на ориз и кремове, а също и като оцветител на храни поради наситения му зелен цвят. — Б.пр. ↑

[2] Сати — обичай за изгаряне на вдовицата заедно с трупа на мъжа й. — Б.пр. ↑

[3] Индийската философия включва концепцията за целите на човечеството пурушарта. Що се отнася до живота на този свят, целите са три — дама — да се води етичен живот; арта — да се придобие богатство и социално положение; и кама — да се задоволяват всички други желания, включително и сексуалното. Четвъртата цел мокша — спасение (освобождаване) се отнася не до живота на този свят, а до вечната съдба на човека. Различните индийски философски и религиозни школи се различават главно по въпросите за дама и мокша. — Б.пр. ↑

Севенези

„Сънувах, когато лявата ръка на Зората беше в небето.

И чух да долита глас откъм кръчмата:

Събудете се, мои малки, и напълнете чашата,

преди да е пресъхнало питието на живота.“

Цял живот упорито съм отказвал да приема дълбокия смисъл в думите на Омар Хаям. Истинското, мистичното значение на неговата поезия е като вино, което е толкова силно, че е опасно за онзи, който го опита. Всичко изглеждаше по-лесно според повърхностната западна интерпретация. Ако приемех, че „гласът от кръчмата“ не е примамващият, мяукащ звук, който се изплъзва от начервени устни в ранните утринни часове в някоя западнала хотелска стая в Тайланд, това можеше да разреши загадката на живота. Но аз не желаех тя да се разреши. Защото ако това се случеше, занапред щях да влача безцветно и скучно съществуване.

Дали Хаям бе чувал за апсарите[1] — божествените нимфи, които могат да се купят за няколко американски долара на нощ? Ако в следващия си живот го срещна, ще кажа на великия поет, че питието на моя живот също бе златиста течност, но тя идваше от бутилка „Джим Бийм“. Адски хубаво беше. Омар би ме разбрал. Бил е печен мъж. Би проумял, че ако се отрека от илюзията за невежество, все едно да отрека качеството на гърнето, дори да поставя под съмнение умението на грънчаря. Въпросът е прост. Бях съдина с по-несръчна направа. Трябва ли да се присмивам на себе си, че съм несъвършен?

Онзи, който ме е създал и ме е оформил, ми е сложил и печат с лозовия лист на покварата. Тъмнозелен, той покълна рано в живота и се уви около душата ми. Какво можех да направя?

Аз съм непоправим мерзавец. Концентратите, богатата храна и лесният живот ме тласкат по път, който несъмнено е погрешен. Гледам майка си и с ужас й се възхищавам. За нея движеща сила е материалната амбиция. Мисля си, възможно ли е тя да не знае колко грозен е този звяр, когото притиска така силно към гърдите си?

Упорито и бавно той изсмука жизнените й сили. Тя така желаеше той да влезе и в нас, но едни и същи семена на принудата израстват различно в различни съдове. Изглеждат различно, миришат различно и изискват съвършено други грижи. Моите миришат на евтин парфюм и на вечери с много гладка плът, а тези на Лакшмнан имат метален мирис, затова той кара внушително голям мерцедес и живее в голяма къща в хубавата част на града.

Майка ми беше толкова силен човек, че смазваше всичко, до което се допреше. Аз се разбунтувах. Опълчих се. Едва изрекла забраната си, аз моментално реших не само да вляза в къщата на змиеукротителя, но и да се сприятеля със синовете му, както и да изуча тъмните им тайни и умения. Мама беше права, разбира се, в тази къща ставаха много странни неща. Дори като малко момче усещах онази невидима за окото атмосфера, на места по-тъмна, отколкото на други, а най-вече в стаята с черните завеси, където стоеше голяма статуя на Кали, богиня на смъртта и разрушението. Тя се взираше в мен злобно, а аз й отвръщах с безстрашен поглед. Защото моят Създател ме е направил такъв. Ръката му е трепнала. Направи ме егоистичен, безсърдечен и смел пред лицето на неизвестното. Моето мото, че връщане назад няма, все още трябва да бъде подложено на изследване. „Покажи ми още нещо“ — казвах предизвикателно и безразсъдно.

Дори сега, когато костите ме болят, а мускулите ми отслабнаха, все още чувствам у себе си този подтик. Въобще не е възможно да си поискам само една бира или само едно момиче. Поръчвам си четири и ги подреждам на бара така, че етикетите им да гледат към мен. Четири момичета, подредени в редица, превити на две, също е доста приятна гледка. Да, аз пълних моята чаша, докато тя преля, и въпреки това си сипах още.

Копнеех за онази първата проститутка. Ау, ау, ау чувах в главата си, момичетата със сведени очи ми бяха скучни. Енергията, необходима да изведеш някъде навън угнетена индийска девственица с дебела майка, прикачена към пликчетата й, и дългите месеци на едва доловимо ухажване, които в края на краищата не ти дават никаква гаранция, че ще можеш да стигнеш донякъде, ме обезсърчаваха. Желаех да се вдига по-малко шум, но да има по-голямо разнообразие. С моите приятели киснехме най-горе на училищните стъпала и причаквахме момичетата, които идваха. Повеждахме разговор и се стараехме да докоснем гърдите им. Всички грозни и дебели момичета неизменно ставаха войнствени и ни ругаеха на висок глас, докато хубавите се изчервяваха или свеждаха глави срамежливо. Веднъж едно такова момиче се влюби в мен, но, разбира се, аз разбих сърцето му. Онова, което търсех, не можех да намеря в прегръдката на добра жена. Желаех зрели жени, които знаеха, че трябва да им се плати.

Изминавах целия път до Тайланд, тъй като работех в малайските железници, правех кратка разходка из квартала с червени фенери, там красиви момичета прилепваха длани и се кланяха дълбоко от кръста, както само те умеят да го правят. Сваляха сложната украса от главите си и измиваха краката ми в леген с ароматизирана вода, а аз затварях очи и лягах по гръб с една мисъл: Най-после съм си у дома.

Знам, че търся нещо. Нещо, което не намирам. Вървя по улиците на Чоу Кит и наблюдавам травеститите. Наричат ги пластмасови жени. Те се разхождат смело нагоре-надолу по улицата, изпъчили силно плоските си гърди, стегнатите им задници стърчат, те цупят устни към минаващите мъже. Често се плъзгат към мен с цялата си декорация — перуки, изкуствени клепки, натъпкани сутиени, стегнати ластични колани, ярко лакирани нокти и слоеве трептящ грим, на всичкото отгоре говорят фалшиво високо.

— Колко? — попитах веднъж само така, на шега, и „тя“ моментално се изви като змия до мен с широка усмивка и ласкава ръка, готова да приеме поканата ми.

— Зависи какво искаш — пошегува се. Изгледах я. Кожата й беше мека, но очите й бяха ужасни. Адамовата й ябълка стърчеше на гърлото. Не можех да продължавам тази лудория. Въздъхнах със съжаление.

Тя веднага застана нащрек.

— Не е много — увери ме.

Знам защо тя далеч не е проститутка — защото се раздава като че ли е кутия с червеи. Тя може да предлага сексуалността си само по тъмно, и то на непознати хора с извратени вкусове.

— Може би следващия път — казах й.

— Ще ти покажа нещо по-специално — настоя тя с типичния празен израз на лицето. Повярвах й. Повярвах й, че може да ми покаже нещо по-особено и интригуващо, но крайно отвратително за нея. Идеята ме плени. Колко уродлива е съдината, която представлявам? Ох, само да не беше мъж. Но, Севенези, моето момче, тя наистина е мъж.

Поклатих глава, а травеститът се изпъчи сърдито, започна да ръкомаха гневно. Дадох му да разбере, че губя ценно време. Видях го как се отдалечава и се прилепи към друг травестит. Двамата заедно започнаха да ме сочат и да ме гледат злобно. Тяхната трагедия ми е известна. Нещастието им не е, че не са такива, каквито трябва да бъдат, а че не са това, което искат да бъдат. Жени.

[1] Апсари — в индуистката митология полубожествени женски същества, които живеят предимно на небето, но също и на земята (в реките, планините). Според някои текстове апсарите, както и други духове могат да застрашат хората, като им изпратят любовно безумие. Според митологията те изпълняват функциите на небесни куртизанки и танцьорки. По желание менят външния си вид, но обикновено ги изобразяват като прекрасни жени, облечени в скъпи дрехи, украсени със скъпоценности и цветя. — Б.пр. ↑

Четвърта част
Първият вкус на забраненото вино

Димпл

Спомням си като съвсем малка как седях върху подредения сак до входната врата, косата ми е вързана на две опашки, обута съм с най-хубавите си обувки, а от нетърпение сърцето ми отброява минутите като часовник, който кънти в гърдите ми. Чаках да тръгна към дома на баба Лакшми за ваканцията, но за да стигна дотам, понякога трябваше да премина препятствия, твърде трудни за едно дете. При най-малкото нарушение съществуваше възможност тази привилегия да ми бъде отнета. Най-трудното от всичко бе да се преструвам, че ми е противно да прекарам там ваканцията.

Едва когато татко се прибереше, двамата сядахме в колата и тръгвахме към автобусната спирка, можех да си отдъхна, тогава бях сигурна, че пътуването ми вече не зависеше от промени в плана в последната минута.

На вратата на автобуса целувах татко за довиждане, а той чакаше на платформата и ми махаше с ръка, докато автобусът изчезнеше от погледа му. Затварях очи и се отърсвах от всякакви притеснения — от заплахите на брат ми Наш да ме върже за стол в кухнята и да запали косата ми, от подигравателното лице на мама. Скоро, съвсем скоро ще спя толкова близо до моята скъпа баба, че ще чувам астмата в гърдите й. Шуми като уморена машина. Всеки път, когато отивам, е по-зле.

По време на пътуването стоя съвсем мирно, гледам през прозореца, внимавам да не направя някоя грешка или да сляза от автобуса, за да си купя нещо освежително в Бентонг както всички други. Ужас ме обхваща от лошите хора, за които мама ме предупреди. Те отвличали малки момичета, които пътуват сами. На автогарата в Куантан леля Лалита ме чака, в едната си ръка държи торта „Голяма сестра“, а вятърът от вълнолома развява тънките къдрици около широкото й усмихнато лице. Слязох от автобуса, хванахме се за ръце и тръгнахме заедно, люлеехме сплетените си ръце като първи приятелки чак докато стигнем при баба. Представям си как вървим из града, багажът ми е в дясната й ръка, а аз едва сдържам вълнението си. През годините Куантан почти не се променя. Винаги ми е мил и познат. Като завръщане у дома.

Когато завихме зад ъгъла на къщата на Стария Соонг, виждам баба леко прегърбена да стои до вратата. Отскубвам се от ръката на леля Лалита и се втурвам към фигурата на верандата. Когато най-после се хвърлям в отворените й обятия и заравям лице в милия и познат мирис, тя винаги казва едно и също:

— Ай, колко си отслабнала!

А аз винаги си мисля: „Ако има рай на земята… Той е тук. Тук е. Тук е. Тук е.“

Кристално ясен е споменът ми за ранните сутрешни часове в къщата на баба преди още слънцето да надникне зад хоризонта. Виждам се как вървя в хладния полумрак прекалено възбудена от събуждащия се ден. Във всекидневната лампата още свети и чичо Севенези е пиян. Той отдавна твърди, че нощта била негова, и се провъзгласява за пиян будист. Когато си млад и чуваш цинизми, които се леят пред теб, се чувстваш направо запленен. Чичо ми е специалист по цинизмите.

— Как да не благоговееш пред човек, който е умрял, защото е бил прекалено вежлив, да откаже развалена храна? — казва той за Буда.

Когато ме вижда как надничам от вратата, чичо ме вика във всекидневната.

— Ела — шепне и потупва мястото до себе си. Изтичвам при него. Той разрошва косата ми както винаги.

— Какво правиш, че още не си легнал?

— Кое време е? — Ето че отново заваля думите. Аз се кикотя в шепите си. Така и не виждах някаква вреда. За мен той беше само изискан мъж, който живее живота си като празник и изповядва великолепни скандални идеи. Бутилката с уиски не се появяваше случайно, под въздействието на алкохола той ставаше забавен и приятен. Когато бе в такова състояние, обсъждаше с мен теми за възрастни, за които и той, и аз знаем, че не бива да говорим. Пробождам с пръст големия му корем и пръстът ми изчезва в гънки тлъстина.

— Раздрусай си шкембето — нареждам му и веднага целият му корем се разтриса. Смея се неудържимо.

— Шшт — предупреждава ме той и скрива бутилката по-надолу сред възглавниците. — Ще събудиш Оризовата майка.

— Кого? — питам.

— Тази, която дава живот. На остров Бали нейният дух живее в образи, направени от купчинки ориз. Седнала на своя дървен трон в семейната житница тя бди реколтата да бъде изобилна в оризищата. Оризовата майка се смята за свещена и на грешниците им е забранено да се появяват в нейно присъствие или да опитат дори едно зрънце от нейната фигура.

Чичо Севенези ми се заканва с пръст. Няма никакво съмнение, че е пиян.

— В тази къща нашата Оризова майка е твоята баба. Тя съхранява мечтите. Вгледай се внимателно и ще видиш, че седи на своя дървен трон и държи всички наши надежди и мечти — големи и малки, твоите и моите, в здравите си ръце. Годините не отслабват силата й.

— Ох — въздишам, идеята се загнездва в главата ми. Представям си баба не слабичка и често тъжна, а като Оризова майка — силна и прекрасна, с полепнали зрънца ориз по тялото й, а в здравите си ръце държи всички мои надежди и мечти. Очарована от картината, облягам глава върху корема на чичо, който ми служи за възглавница.

— Мила, скъпа Димпл — въздиша той тъжно. — Само ако можеше да не пораснеш. Ако можех да те защитя от бъдещето ти, от самата теб. Но аз съм като шаманите, които бият барабана, а звукът се носи на километри разстояние, чуват го елените и се разиграват, докато чакат ловците да пристигнат. Докато чакат собствената си смърт.

Бедният чичо Севенези. Бях твърде малка, за да знам, че демоните и духовете са по петите му, следват го с облещени очи, блестящи като крокодилските на тъмно. Преследват го. Преследват го. Преследват го. Лежах по корем и се чудех дали някой шаман, който се намира много далеч, е бил барабана и дали ловците вече са тръгнали. Затова ли той все излиза да танцува румба и ча-ча-ча?

— Раждането е само отложена смърт — казва ми той, в дъха му се усеща топлият мирис на уискито. После се качва в спалния вагон, тръгва към опасни, тайнствени места в Тайланд, където можеш да изчезнеш безследно. Където момичетата имат високо ценени и невероятно гъвкави мускули, излъчващи камасалила (любовни флуиди), уханни като свеж плод.

Все още копнеещ за нещо, което не може да определи, той заминава за Порт-о-Пренс на остров Хаити, там общува с лечители-шамани, в чието черно сияние са набучени тънки като игли бенгалски огньове. Гледа като хипнотизиран как те отварят дверите на духовете и му показват две същества, наречени Зеде и Адел. Изпрати ни пощенска картичка с голям водопад и писа, че там „всички непрекъснато изпадат в транс, устата им бълват странни, неразбираеми думи и се гърчат неудържимо по скалите“.

Запазила съм писма с негови снимки как е застанал в подножието на огромните египетски пирамиди. „Най-накрая открих как се чувстват мравките, когато застанат на прага ни“ — надраскал е на гърба. Той спи в пустинята под изумителен купол, обсипан с милиони звезди, и крачи сред море от умрели птици, които никога няма да довършат миграционното си пътешествие през пясъците, мъничките им очи и човки са покрити с полепнал по тях пясък. Пие гъсто камилско мляко и отбелязва как камилите гърлено се оплакват, когато ги товарят. Имат големи и меки като възглавнички крака. Той се храни с хляб, корав като камък, и наблюдава учудено как малки мишлета изникват от нищото, за да грабнат и най-дребната трошичка, която падне на пясъка. Осведомява ме, че думата за жена хорман идва от арабската харам и означава забранен, но мъжете там наричат хубавите момичета белабуууу-узззз.

Предлагат му хубави момичета с блещукащи воали и дрехи от скъпи платове, излегнати по гръб върху разкошни възглавници до басейна, там те са защитени от каменен дувар във форма на решетка, така могат да гледат света отвъд стените, без някой да ги вижда. Взират се в своите клатушкащи се отражения на повърхността на водата или в антични персийски кръгли огледала. Святкащите им младежки очи, заобиколени от рой нарисувани звездички, с червена точка във вътрешните ъгълчета, хвърлят поглед назад. Гърдите им са намазани с лъскав мускус, пъповете им са украсени със скъпоценни камъни, които проблясват на залязващото слънце, докато момичетата игриво се пръскат една друга с розова вода. Апатично и с безразличие той писа: „Дали най-накрая не съм се уморил? Какво ли ми е станало?“.

Без особено въодушевление изчезна на сафари за цял месец.

— Липсата на компания ще ми се отрази добре — каза.

— Ще загуби работата си — изплака баба.

Върна се донякъде възстановен, кожата му толкова бе почерняла, че от прежурящото слънце бе придобила цвят на ебонит. Много странно, не бе развълнуван от прогнозата, че няма да мине много време и африканският лъв ще се умори от Колелото на живота и ще тръгне по същия път като своя индийски събрат, ще се превърне в застрашен вид. Ужасно се разтревожих. Обичам лъвовете. Харесвам жълтите им очи, златистите им лапи и великолепния рев на възрастен мъжкар, който звучи сякаш идва от бездна в земята. По залез-слънце ти се струва, че са изсечени от същата скала, върху която лежат.

Той стигна чак до Сингапур, без никакъв ентусиазъм инспектира стандартите и най-накрая предприе нощно пътуване по един път на север към земята на хилядата Буди, където монаси с тъмнооранжеви дрехи удрят грамадни гонгове, а в опушената тъмнолилава вечер блестят изящно гравирани остриета на кули. Там той затворил очи и решил отново да изживее познатото усещане от допира на меки гърди, закръглен корем и копринени бедра.

При баба храната беше проста, но здравословна. На силната слънчева светлина до кухненския прозорец тя обхвана лицето ми в шепи да провери дали ушите ми са здрави и прозрачни. Доволна кимна и отново продължи да реже лук, да разделя патладжани на четвъртинки или да къса спаначени листа. Проявяваше интерес към всичко — към татко, към училището, към здравето ми, към приятелките ми. Искаше да знае всичко и изглеждаше особено горда от добрите ми бележки.

— Също като баща си — каза. — Преди лошият късмет да го сполети.

Често играехме на китайска дама, баба много лъжеше. Мразеше да губи.

— Проклети зарове — викаше, за да отвлече вниманието ми и мълниеносно пререждаше пуловете си.

Често с дядо седяхме тихо на верандата и наблюдавахме как вечерното слънце почервенява на небето, преди да си легне да спи през нощта. Четях му на глас „Упанишади“[1]. Веднъж той заспа на шезлонга. Когато го събудих, ме изгледа стреснато за миг, разкриви очи объркан и ме нарече Мохини.

— Не, дядо, това съм аз, Димпл — поправих го и той ме погледна разочаровано. Спомням си как тогава си помислих, че той не ме обича. Или може би ме обичаше само защото приличах малко на нея.

Останалата част от ваканцията обикновено бързо се изнизваше, слънцето залязваше все по-рано и така краят й приближаваше все повече. Последната вечер заспивах разплакана. Трудно ми беше да понеса мисълта, че трябваше да се върна на училище, при Наш, при завистливата Бела и при бясната ми майка. Тя винаги беше особено гневна, когато се връщах от баба.

Докато бяхме деца, не знаехме какво да очакваме от мама и татко. Те бяха като барут и кибрит и само си търсеха повод, за да избухнат, и тогава всичко беше гръм и трясък. Баба казваше, че били врагове от предишен живот, но ги свързвали греховете им. Като двама канибали, които се ядат взаимно, за да живеят. Можеха да говорят за монахините от Андалусия или колко минути се варят яйцата за закуска и всичко това да свърши с насинено око и счупени чинии.

— Ти защо ни шпионираш? — крещеше ми мама истерично.

— Имам среща след един час, защо да не те оставя в къщата на Аму, а? — предлагаше татко, хубавото му лице беше натъжено.

Милата добра Аму. Обичам тази жена. Не помня време, когато Аму да не е била при нас, всяка сутрин, когато се събудех и излизах, я виждах седнала на ниско столче, заобиколена от пластмасови кофи, да търка и пере мръсните ни дрехи. Мама не се занимаваше с никаква домакинска работа заради нейния артрит, затова нае Аму да пере, мие и чисти. Когато сутрин ставахме, тя вече беше там, клекнала пред кофите с мръсни дрехи. Щом вдигнеше очи и ме видеше, малкото й триъгълно лице светваше.

— Пази се от водата — казваше.

Внимателно прибирах полата около коленете си и сядах на стъпалата пред кухнята да я гледам.

— Аму — оплаквах се сърдито, — хванах Наш, че се опитва да къса страници от книгата, която чичо Севенези ми изпрати вчера.

— Ох, мила — въздъхваше тя и цъкаше с език. Но после, вместо да прояви съчувствие към мен, се впускаше в дълга заплетена история за ненавистната жена на брат си или изваждаше отнякъде отдавна забравен злобен братовчед, които се опитал да изиграе бедните безобидни родители на Аму. Разказите й бяха изпълнени с толкова много интриги и ужасни хора, че скоро забравях моите дребни неволи.

Имаше и хубави моменти. Толкова прекрасни, че човек си знаеше, че няма да продължат дълго. Случваше се цялото семейство да отпразнува някоя сделка на татко с голям обяд в китайски ресторант в един от хубавите хотели, когато си поръчвахме морски охлюви и раци. Тогава мама беше в толкова добро настроение, че ако се събудех през нощта, я чувах да пее на татко. В тези дни на опиянение ми се струваше, че е погълната от любов към него и пламтеше така, та се боях да докосна светналото й лице. Освен това явно ревнуваше татко от малайските танцьорки, които той гледаше по телевизията. Но парите скоро свършваха и мама и татко бързо се връщаха към обичайните си караници, а на мен отново ми се струваше, че само съм сънувала щастливи дни.

Веднъж мама взе Бела със себе си, за да помоли за заем един стар приятел. Бела каза, че със средния си пръст той съвсем бавно бутнал плика с парите по масата и през цялото време гледал напрегнато мама.

— Другия път ела без детето — извикал след тях, когато си тръгнали.

Финансите ни бяха толкова зле, че се налагаше Аму да ни носи от къщи ориз и къри. Спомням си как мама плачеше и ядеше яйца с къри. Не остави нищо за татко. Когато той се прибра, нямаше храна.

Три дни по-късно мама отиде отново при своя приятел. Не взе Бела със себе си. Прибра се с чифт нови обувки в златно и кафяво, голяма чанта, пълна с храна, и със странно блестящи очи. Когато татко се върна, двамата се скараха ожесточено, в пристъп на ярост мама разпра новите си обувки, хвърли се на леглото и започна да вие като вълк. Проговориха си едва когато дойде дъждовния сезон и мама не можеше да прави нищо друго, освен да седи с вдигнати нагоре крака. Коленете й създаваха грижи, но ръцете й се бяха вкочанили и така я боляха от артрита, че не можеше да отвори и бурканче с конфитюр. Тогава си помислих, че татко сигурно я обича, защото я почистваше всеки път, когато тя ходеше до тоалетната.

Един ден се прибрах вкъщи от училище и татко ми каза, че дядо паднал от велосипеда. Когато успях да отида да го видя, той беше толкова отслабнал, че ръцете му приличаха на две дълги кости, покрити с кожа. Този път той се разплака, като ме видя. Тогава разбрах, че умира. Съсухреното му тяло бе пълно с истории. Разказите бяха толкова ценни, че реших да съхраня всички на хартия или на магнетофонна лента. Не се осланях на паметта си. Някой ден дъщерята на моята дъщеря ще трябва да ги научи. Следващия път, когато отидох при баба, намерих магнетофон, който ме чакаше в кутията си.

— Реализирай идеята си да съхраниш миналото — каза и аз направих точно това.

След като почетох на дядо „Упанишади“, включих моята машинка и го оставих да говори. Той разказваше тъжно, но хубаво. Обърнах се и някъде зад мен, където беше фокусиран погледът му, видях неговата Нефертити. Беше по-красива отколкото можех да си я представя.

Всеки ден баба го хранеше с лечебна цел с много специално тъмно пилешко месо, което му готвеше с подправки. Беше много скъпо, но баба беше намислила да му купува по едно пиле на ден, докато се оправи. Така че тя готвеше по едно пиле на ден в продължение почти на година. Дядо почина на 11 ноември 1975 година и ми остави на съхранение гласа си. Всички внуци стояха около съсухреното му тяло и всеки държеше запалено фенерче. Баба не плака. Мама също дойде на погребението. Тя попита татко дали ще четат завещание. Татко й удари шамар и излезе от стаята.

— Не, естествено, че няма да има завещание. Паякът получава всичко, нали? — изкрещя тя зад гърба му.

Когато бях деветнайсетгодишна, един мъж изскочи от асансьора на банката в центъра на града и ми каза нещо много налудничаво. Пошегува се, че както гледал през един телескоп, се влюбил в мен, но по очите му познах, че той също бе толкова изненадан от думите си, колкото и аз. Помислих го за луд, макар да бе облечен със скъп костюм, но му позволих да ме почерпи сладолед.

— Наричай ме Люк — каза той с мила усмивка. Тогава ми се стори привлекателен. Ужасно изискан и не беше от моята черга. В сладкарницата го слушах, докато опитвах ягодовия сладолед и се чудех как ще изям банана в купичката, след като той непрекъснато следеше всяко мое движение. В края на краищата не го изядох. Стана ми прекалено неудобно. Неудобно беше и да оставя банана, но не толкова, колкото да се наслаждавам на вкуса му под непроницаемият му поглед. Очите му бяха много странни. Този ден бяха прекрасни и лъчисти, пълни с хиляди въпроси. С безброй въпроси.

— Къде живееш? С какво се занимаваш? На колко си години? Как се казваш? Коя си ти?

— Димпл. — Той се опита да го изговори и тогава ми каза, че истинската мощ на змията не е в това, че отровата й може да убие човек за секунди, а че дори без ръце и крака тя е вселила дълбок ужас във всяко човешко сърце. Той така дълбоко е залегнал в нашите гени, че не можем да го проумеем, и се раждаме със страх към тези същества. Инстинктивно.

За секунда и аз се ужасих. Инстинктивно.

Нещо у мен изстина. Сякаш бях глътнала парче лед. Бог ми прошепна и ме предупреди, но Люк се усмихна, а той имаше наистина красива усмивка и тя преобрази лицето му. Забравих предупреждението. Не обърнах внимание, че когато говореше, очите му бяха студени и непроницаеми. Като на змия.

— Вие, лъчисти очи, карате цяла маса с важни хора да ме чакат — изрече той с пленителната си усмивка.

Аз примигнах. Мислех, че мъжете казват подобни неща за бюста на Бела. Неговият сладолед се стопи в купичката. Изведнъж се почувствах по-смела и го загледах. Не носеше никакви скъпоценности. Зъбите му бяха добре оформени, а скулите — остри. На лицето му се четеше глад. Той ме гледаше много напрегнато.

Всичките му черти бяха изпънати. Да, той определено ме привличаше. Човешката природа е такава, че иска да види какво точно има на неосветената страна на луната. Осъзнах, че той беше моята съдба. А Люк си беше наумил да ме има.

— Ако останеш — казваха очите му, — ще те излея в себе си, докато цялата влезеш в мен. — Въпреки всичко не избягах. Вероятно по същата причина полската чучулига пее и се вие в небесата, потопява се и се гмурка, когато я преследват острите нокти на гладния сокол. Вероятно винаги съм искала да се вселя в нечия друга кожа.

Съгласих се да му се обадя. Смятах, че татко не би одобрил запознанството, затова не му дадох нашия телефонен номер.

— Обади ми се — заповяда той тихо на тръгване и видях отпечатъка на стъпките, които бе оставил върху златистия пясък на мечтите ми и в моето сърце. Така бях потънала в мислите си, че дори не забелязах синята кола, която ме последва до дома, видях я, когато се обърнах да затворя портата.

Два дни по-късно стоях във фоайето на търговския център „Кота Рая“ и позвъних в службата му. Визитната му картичка, където беше написан директният му номер, беше паднала в канала, докато вадех пари да си купя чаша соев сок. За миг тя се понесе бяла и чиста по повърхността на мръсната зелена вода, а след това се скри под бетонния тунел. Телефонистка с високомерен тон ме попита от името на коя компания се обаждам.

— Личен разговор — казах.

Последва дълга пауза.

— Ще ви свържа със секретарката му — съобщи тя с толкова отегчен глас, че започнах да подрънквам монетите в джоба си. Когато секретарката му се обади, гласът й също беше доста хладен. Съжалих, че изобщо позвъних.

— Да, с какво мога да ви помогна?

— Моля, може ли да говоря с Люк? — попитах колебливо.

Отвърна ми, че бил на съвещание, не било възможно да го безпокои и предложи да оставя съобщение. Предполагам, че казваше това поне по сто пъти на ден. Налегнаха ме съмнения дали Люк изобщо щеше да си спомни за мен. Представих си го като милионер плейбой, сигурно стотици момичета го търсеха по телефона. Навярно бях сънувала всичко. Дори нямах директния му телефон.

— Ами всъщност той не може да ми се обади. Сигурно ще позвъня по-късно — казах набързо с неудобство и реших повече да не го търся. Почувствах, че съм прекалено млада и глупава. Какво ли си представях?

— Почакайте малко. Как се казвате? — запита хладният глас.

— Димпл — отвърнах унило.

— А, така ли — тонът й прозвуча нерешително. — Почакайте, ако обичате. Той е на много важно съвещание, но ще проверя дали може да се обади. — Линията заглъхна, а аз пуснах още една монета в автомата, чувствах, че нещастният ми стомах беше станал на буца. Толкова се бях притеснила, докато ме свържат с него, че почти се разтреперих.

— Здрасти — чух внезапно гласа на Люк.

— Здрасти — отвърнах стеснително.

Той се разсмя.

— Защо не ми позвъни на директния телефон?

— Визитната ти картичка падна в канала — отвърнах искрено, тъй като смехът му ми вдъхна малко кураж. Тогава разбрах, че всичко е наред.

— Благодаря, че се обади — изрече тихо. — Радвам се, че споменах името ти на Мария. Искаш ли да вечеряме заедно?

— Всъщност вечер не мога да излизам, нали разбираш — мама, татко…

— Добре, да кажем на чай, на обяд, за закуска?

— Хм… може би на ранна вечеря в петък, но трябва да се прибера в девет часа.

— Чудесно. Кога искаш да те взема?

— Ще ти бъде ли удобно в шест часа пред фризьорския салон на Тони в Бангсар?

— Разбрано. Ще се видим в петък в пет и половина, но преди това се обади само да се чуем. Този път използвай номера на директния телефон.

— Добре — съгласих се.

Той ми продиктува номера си и се сбогува, трябваше да се връща на важното си съвещание. А аз отново се почувствах щастлива. Той наистина желаеше да ме види, както и аз него.

Приготвих се за първата си среща с Люк с разтуптяно сърце.

— Какво да облека? — бях го попитала.

— Джинси — реши той. — Ще те заведа да опиташ най-добрия сатай, който някога си яла.

— Добре — съгласих се с удоволствие. По телефона гласът му вършеше странни неща със сърцето ми. Чувствах се безпомощна и недодялана пред него, светския мъж. Надявах се, че с джинси ще изглеждам добре.

Не му позволих да ме вземе от къщи. Цветът му не беше подходящ. Мама щеше да припадне, като види, че излизам с мъж, който не е цейлонец. За нея това беше основният критерий. Облякох бяла блуза и джинси, прибрах косата си с шнола и си сложих прекалено много грим. После се погледнах в огледалото, останах крайно недоволна, свалих всичкия грим и започнах отново. Сложих туш на миглите, с тъмнокафяв молив направих черта на горния си клепач и нанесох бледорозово червило на устните. Свалих шнолата и разтърсих косата си, все още недоволна от вида си — чувствах се дебела с джинси. Той щеше да се чуди защо ли ме е намерил за привлекателна.

След като доста се разтакавах, излязох от къщи с ластични черни джинси, с много грим и шнола на косата. Пристигнах по-рано. Докато чаках нервно, няколко момчета спряха да поприказват и пофлиртуват. Бяха прекалено настоятелни. Започнах да мисля, че идеята за ластични джинси и толкова много грим не бе подходяща. Застанах с гръб към момчетата и започнах бързо да трия червилото и ружа. Момчетата се бутаха зад гърба ми, опитваха се да ме заговорят. Когато видях колата на Люк, направо влетях в нея. Той ме изгледа внимателно.

— Добре ли си? — попита и огледа размазаното червило.

Кимнах бързо, чувствайки се като глупачка. Погледът му се премести към младежите, които се отдалечаваха в добро настроение. Как да се състезават с такава кола? Дръпнах огледалото за обратно виждане, за да видя на какво приличам. Много усърдно поправих грима. Бях направила голяма глупост. Идеше ми да заплача, че се провалих.

На светофара той хвана здраво брадичката ми и извърна главата ми към себе си.

— Изглеждаш великолепно — каза. Взрях се в черните му очи. Не беше красив, но не можех да устоя да не го гледам. Би изпъквал и в пълна с хора зала. Имах чувството, че се познаваме от сто години. Повече не разговаряхме. Той не проявяваше интерес да му разказвам за семейството ми, за приятелите ми, за това какво харесвам и какво не харесвам. Нито едно от тези неща не бе важно. Пъхна касетка в касетофона. Женски глас запя тъжна песен на японски. Наблюдавах ръцете му. Така добре ги почувствах с брадичката си. Силни и познати.

В Каянг той паркира до дървена постройка, пълна с хора, насядали около гетинаксови маси. Един малаец стоеше отвън пред барбекю и раздухваше дървените въглища. Там се печаха два реда шишове с месо, от което калеше мазнина. Той се усмихна широко.

— Здрасти, шефе — провикна се приятелски.

— При теб е пълно. Скоро ще забогатееш повече от мен — пошегува се Люк, като хвърли поглед към дървената барака, пълна с гладни клиенти.

Мъжът се разсмя скромно, но му стана приятно.

— Ахмад! — извика на сервитьора на малайски. — Донеси сгъваемата маса от склада.

Момчето изтича сковано и се върна със стара маса. После изнесе и два дървени стола. Имаше същата усмивка като баща си. След малко вече седяхме около клатещата се дървена маса в прохладната вечер.

— Ти си индуска, затова вероятно не ядеш телешко, нали? — попита той.

Поклатих глава.

— Не, но ти може да си вземеш — казах.

— И за двама ни ще поръчам пиле. — Той поръча шишове с пилешко.

На масата пристигнаха питиета, сосове, нарязана краставица и лук, както и варен на пара ориз, увит в кокосови листа.

— Очите ти са като на котка — каза той внезапно.

— Така казваше и дядо ми. Приличам на леля ми Мохини.

— Имаш най-красивите очи, които съм виждал — промълви той с тон на човек, който избира цвят за банята си.

Моллата на златното минаре по-надолу по улицата започна вечерната молитва пред високоговорител. Заслушах се. В повика му имаше нещо, което запълваше една празнота в душата ми. Бях в състояние да затворя очи и да се оставя провлечените звуци да ме пропият цялата.

Печените хапки сатай пристигнаха натрупани върху елипсовидни чинии в синьо и червено.

Люк потопи едното шишче със сатай в гъстия фъстъчен сос.

— Искам да се замислиш за женитба — каза и отхапа жълтото месо.

Когато се прибрах вкъщи, татко гледаше телевизия във всекидневната. Изгледа ме, когато влязох.

— Какво правихте с момичетата? — попита.

— Нищо особено. Просто се въртяхме около комплекса „Партама“.

— Хм, добре — произнесе той, слушайки по-внимателно състезанието по телевизията, отколкото моя отговор.

Мама беше в кухнята. Прибираше някакви продукти.

— Значи се върна? — попита.

— Да — отговорих смирено. После бързо се качих горе, взех телефона от стаята на родителите ми и набрах номера на леля Анна.

— Здрасти — каза тя. Гласът от другата страна бе приятелски и познат в моя разклатен, хлъзгав свят.

— Ох, лельо Анна — започнах почти през сълзи. — Мисля, че съм загазила.

— Димпл, ела при мен и ще поговорим — предложи тя мило и невъзмутимо.

[1] Упанишади — древноиндийски религиозно-философски коментари към ведите, датиращи от 10 в.пр.н.е., в които се съдържа основната доктрина на индуизма за произхода на света, същината на боговете, отношението между материя и дух и т.н. — Б.пр. ↑

Бела

Когато бях на осем години, отворих стария мамин шкаф в килера и сред бракуваните й сарита открих навита на руло картина. Когато я разгънах, пред очите ми се разкри неповторимо съкровище. Два прекрасни пауна, разперили опашки с истински паунови пера и с очи от цветно стъкло, стояха важно на розова тераса, изкусно украсена с избродирани листа на лотос.

На фона на смраченото буреносно небе те изпъкваха в тъмносиньо и наситено червено.

Опипах с пръсти студените им стъклени очи, фините сини бодове и лъскавите зелени мъниста, които украсяваха телата им. С детско преклонение пред ярките цветове с несръчните си ръце се опитах да изгладя блестящото око на всяко разрошено перо. Някои кадифено гладки пера бяха счупени и не биха могли да се поправят, но въпреки това си помислих, че никога не съм виждала подобна красота. След това си спомних, че и по-рано бях виждала пауните. Бях на четири или пет години, тогава картината — била е сватбен подарък, висеше в рамка със стъкло на стената. Мама я счупи по време на яростен скандал и с разкървавени пръсти и изкривено от омраза лице заплаши татко с назъбено парче от счупено стъкло.

Седях на каменния под в мрачния ни килер, убедена, че съм открила нещо много специално, защото паунът е свято и силно същество. Дори едно от превъплъщенията на Буда е като паун.

Много внимателно замислих нещо.

Един следобед, когато навън бушуваше буря, а вкъщи нямаше никой, само татко спеше пред телевизора, отнесох великолепната картина в моята стая. Бях решила да предам нещастната си душа на по-красивия от двата пауна, а самата картина да скрия под дюшека си. Като всеки добър монголски шаман разстлах мекия плат върху леглото си и внимателно нагласих и изгладих всяко перо така, че да не се пречупи от тежестта на дюшека и мен върху него. Дъждът се сияеше и блъскаше странично по прозореца ми. Не обръщах внимание на шума на телевизора откъм всекидневната, представих си, че съм в колиба, в средата й гори огън с оранжеви пламъци, хипнотичният шум на дъжда е също като шамански барабан. Започнах да си тананикам тихо. После изговорих тайни, магически фрази, които вече съм забравила, и наведнъж излях душата от тялото си и я влях в чакащия паун. Държах двете си ръце събрани над главата му, над студените му стъклени очи и гладки пера, докато наистина се уверих, че съм заключила душата си в птицата. Минаха много минути.

Бавно, пръст по пръст, отлепих ръцете си. Красивите очи на пауна ме гледаха. Издишах страхливо. Свършено беше. Наистина го направих. Прехвърлих душата си в птицата.

Реших, че душата ми е на сигурно място и наистина бях убедена, че ако по някакъв начин паунът бъде застрашен, аз ще се разболея от опасна болест или ще умра. Това бе сериозна работа, но реших да не взимам душата си обратно докато силата на избраната от мен птица не ме направи красива. Чак с идването на нощта щях да почивам върху душата си. Всичко щеше да бъде наред стига Наш да не намери моя паун.

С детския си ум бях сигурна, че преобразяваното няма да отнеме много време. Както се говори в най-добрите разкази за шаманите, щях да чакам само докато снегът в планините се стопи. Сигурно не чак толкова дълго, но всеки ден, когато се поглеждах в огледалото, виждах само японската кукла Они, която може единствено да плаши малки деца. Покрай тлъсто лице се рошеха немирни къдрици. Тъжно се взирах в тъпите си и обикновени очи, а желаех те да бъдат огромни, издължени към всяко ухо. Нямаше нито една черта на лицето ми, която да прави впечатление.

— Хайде де, побързай — се молеше самотното ми сърце на лъскавия паун.

— Може би цинобърната боя и течността за промиване на очите ще пристигнат утре — въздишаше уморено паунът в бездушното ми тяло, счупените му пера се ветрееха леко на вятъра.

Та не е ли съвсем естествено, че откакто се помнех ненавиждах дълбоко сестра си, завиждах на Димпл за лъскавата й права коса, за необикновените й светли очи, за стройното й тяло, за това, че без никакво усилие получаваше добри бележки и че сякаш само тя е от онова друго семейство в Куантан.

Да, знам, мама каза, че няма да разреши на Димпл да отиде през ваканцията в „мрежата на големия паяк“, но в нашата спалня, след като загасим лампата вечер, виждах сестра ми как тайно брои дните и с всички сили се старае да потисне вълнението си от приближаващата ваканция. Изпитвах огромна завист и тя завладя сърцето ми. Димпл правеше така, че да получава много обич! Представям си как вървят двете с леля, за да видят мечката в клетка близо до железарския магазин. Сестра ми се смее, в ръка носи дивия мед, който нашата баба Лакшми се е сетила да купи от пътуващ абориген и го е пазила специално за тази цел — Димпл да изпита страх и радост, като нахрани уловената в клетка черна мечка със свити сиви лапи.

Тя не ме видя как тихичко пристъпвам зад гърба й, когато баба Лакшми й позвъни от телефона на Стария Соонг. Слушах внимателно как нервно шепнеше:

— Не, бабо, добре съм. Всичко е наред. Повярвай ми. Моля те, не се безпокой. Скоро ще дойда. Толкова те обичам, че чак сърцето ме боли.

Измъчвах се с представи как Димпл се настанява удобно в скута на баба, навива на пръста си косата й на букла, докато старата жена я храни като малко дете.

Сестра ми дори не забелязваше ревнивия ми поглед, когато пощаджията донесе пакетчета, увити с кафява хартия, от нашия чичо Севенези. Тя беше прекалено заета да разлиства страниците на „Щастливият принц“, „Избрани поеми на Омар Хаям“, „Тайният живот на един жасмин“ или на някоя друга умна книга, която разказва как женското морско конче си снася яйцата в тялото на мъжкия. Как той ги храни със собствената си кръв и най-накрая как страда, когато ражда морски кончета. Беше много заета да се кикоти на някои смешни откъси от известния трактат на Ватсаяна[1] или на романтичните поеми на Банудата[2]. Аз също исках да съм приятелка с чичо Севенези.

Завистливото ми сърце копнееше и аз да получавам пощенски картички от непознати места, да седя до късно вечер и да слушам невероятните истории на чичо за магьосници и свръхестествени същества. Толкова ли е странно, че и аз бих могла да искам да науча за вярванията на даоистите[3]? Или да чуя за безсмъртно цвете, което расте на митичен остров, където дърветата са от перли и корали, а животните са блестящо бели? Или да знам за Жанг Гуолао[4] — великия магьосник, който сгъвал бялото си муле като лист хартия и го държал в торбата си, когато не му било необходимо? Нима не желаех да ме гъделичкат така, че да се наложи баба Лакшми да дойде и сърдито да направи забележка на чичо Севенези да престане да мъчи детето? И аз мечтаех да заспя на корема му и когато се събудя, да видя нарисувани смешни комикси как спя върху грамаден корем, а от устата ми излиза zzzzzzzz. И аз като нея щях да ценя и пазя тези картинки, защото наистина са изключително добри.

Помня как дядо дойде в къщата ни в Куантан, за да даде на мама пари. Тогава седнахме на верандата и си разделихме един банан. Той беше луд човек — даде ми плода, а изяде нишките от вътрешната страна на обелките. Той говореше съвсем малко и изглеждаше като загубен. Мама обясни, че той никога не говори, защото се бои от баба Лакшми. Тогава си втълпих, че нашата баба Лакшми трябва да е ужасна жена.

Успокоявах се през годините, че тези хора, които по някакви тайнствени причини обичат сестра ми, а не брат ми и мен, са точно такива каквито мама ги нарича. Отровни и грозни. Оставих се тя да ме убеди, че съществува основателна причина за яростната й омраза. Когато мама я налегнат болки, когато глезените й станат колкото футболни топки, тя ме кара да седна на края на леглото и ми разказва за невъобразимите неправди, които са й се струпвали на главата. От тях чак свят ми се завива.

Понякога най-неочаквано пръстите й се разтварят и с изненадваща сила тя стиска топчестото ми тяло с подутите си ръце и ме притиска към твърдите си гърди сякаш съм мека играчка.

— Виж ме! — крещи отчаяно. — Виж в какво ме превърна онази вещица. Заради нея станах толкова жестока. Бях добра, преди тя да влезе в живота ми с нейните лъжи и обещания. — Мама дърпа стреснатото ми лице от твърдите си гърди и се втренчва в изплашените ми очи. — Това хубав живот ли е според теб? — пита ме злобно. После стиска главата си с ръце и започва да вие като на китайско погребение. Слушам безпомощно тънките продължителни вайкания и съм доволна, че нямам нищо общо с хора, способни да причинят такива страдания.

Затова съм сигурна, че мама е права. Под кожата си този чудесен чичо Севенези е ужасно разложен. Ами той не е нищо повече от вулгарен циник, баба Лакшми — алчно чудовище, а истинската й ревност към мама се дължи на кръвосмесителни щения по отношение на нашия баща. Мама ни учи, че на всяка цена трябва да отбягваме леля Анна, защото е лицемерна от най-долна проба. Зад меката й свенлива усмивка се крие дълбоко мълчаливо неодобрение. Често Наш е каран от мама да се изправи заедно с мен до леглото ми и да ме принуди да се съглася, че другите двама — леля Лалита и чичо Джейан, са безцветни и затова е най-добре да ги избягвам. Всъщност те са ми омразни.

Все пак когато Димпл се върне освежена и сияеща с нова униформа за учебната година, с нова чанта за училище, която се отваря като кутия, с учебници и цветни моливи, които тромавата леля Лалита й е купила, мисълта, че за двама ни с Наш няма никакви подаръци, ми действа като шкурка върху кожата.

Те решително ни изключат във всяко отношение. Например, когато Димпл се разболя от дребна шарка, баба Лакшми се обади по телефона да каже на мама да върже няколко клончета с листа от дървото нийм и да ги трие по кожата й. Така сърбежът щял да намалее. Мама грубо отвърна, че баба говорела глупости. Честно казано, тя дори се сопна на баба Лакшми, че не вярва в подобни отживелици, пък и откъде ли ще намери клончета и листа от дърво нийм.

Скоро листата пристигнаха по пощата. На всичкото отгоре те помогнаха. Димпл триеше тялото си с листата и сърбежът й минаваше. След това Наш и аз се разболяхме от дребна шарка, но никой не ни изпрати листа от нийм по пощата. Колко тесногръда и дребнава ми се стори баба тогава.

— Ние толкова ли сме й чужди? — попитах татко.

— Слушай, Бела — отговори той ядосано, — през две къщи от нас, в задния двор на господин Кандасами расте дърво нийм.

Бях съгласна с мама. Не това беше важното. Мама беше така вбесена, че за малко не забрани на Димпл да отпътува при баба Лакшми за декемврийската ваканция, която е най-дълга и най-хубава. По този случай избухна голям скандал между мама и татко, но по-късно го чух да влиза в стаята ни и да казва на Димпл да не се тревожи, защото ще замине при баба Лакшми, стига да си вземе добре изпитите.

Да, това също го ненавиждах. Баща ми имаше слабост към нея. Колкото повече се стараеше да я крие, толкова повече тя биеше на очи. Той се отнасяше към Димпл сякаш е принцеса, направени от захар. Толкоз мек и толкова нежен е, като че ли се старае да не повреди малките розови захарни сърчица, които украсяват бялата рокля на принцесата.

Ами онова китайче, което я харесваше, когато беше в пети клас? Никога не съм споделила с никого, но бях влюбена в него. Обичах да седя под дърветата до закусвалнята и да го гледам как наблюдава Димпл, а тя пък не му обръщаше внимание. Чух, че баща му бил много богат. Сигурно е бил заможен, щом изпрати шофьор да донесе огромна кутия с шоколадови бонбони за нея. Веднъж отворих бележка, която й беше написал, и разчетох драсканиците му. Как се разтуптя от ревност сърцето ми, пълно е копнеж!

След това тя започна да записва нейната измишльотина за историята на рода. Купчината касетки в кутията й под леглото растеше, един ден седнах и изслушах всичките. Изведнъж се почувствах като жабата, която живеела в малката си къщичка от черупка на кокосов орех и смятала, че целият свят е толкова малък и тъмен. Осъзнах колко богат е бил животът на хората, които обичаха сестра ми.

Най-накрая разбрах тъжната причина нашият дядо да не говори и си представих болката, смазаните надежди, притесненията, провалите и трагичните загуби, който оцветяваха свирепите очи на нашата баба, Дъските към миналото, които мама беше заковала с такава злоба, изстенаха и се пръснаха, оголвайки лъжите й. В средата на гигантската паяжина видях огромен паяк. Той носеше лицето на баба, но когато се пресегнах и дръпнах маската му, излезе, че е собствената ми майка, от очите й бликаше лукава ярост. Това бе ужасен замисъл, насочен да накаже една стара жена. Тя лиши Наш и мен от богато и ценно общуване, но въпреки всички нейни кроежи и машинации аз протягам ръка и докосвам като нещо материално голямото й непосилно нещастие. Тя се бе специализирала да си създава терзания, да подготвя собственото си безумие. Шантажираше света със страданията си. Вероятно винаги съм бъркала и съм смятала жалостта, която изпитвах към нея за обич. Бедната мама.

Дори като дете изпитвах жал, като я гледах как стои пред магазин „Робинсън“ и мечтае за красивите неща, които са изложени на витрините му. И дори когато времената бяха малко по-благосклонни към нас, стоях притихнала до нея, а тя купуваше, купуваше, купуваше неща, от които ние нямахме нужда, и пак ми беше мъчно за алчната й неудовлетвореност. Тя знае, че го разбирам, но ме гледа смело в очите, без следа от разкаяние, защото е умна. Сигурна е, че никога няма да мога да се отърва от нея. Тя е моя кармична спътница. Отровен дар от съдбата. Майка.

Погледнах сестра си с нови очи и ми се стори, че освен правата коса и най-прекрасните очи, които някога съм виждала, тя притежаваше всичко, което желаех да имам аз. Би трябвало да я мразя, но знаеш ли, обичах я. Винаги съм я обичала и вечно ще я обичам. Още една кармична познайница. Още един подарък от съдбата. Сестра.

Истината е, че я обичах, защото искрено харесваше непослушните ми къдрици, не се хвалеше с изключителните си бележки, щедра бе в любовта си, а освен това защото знаех нещо, което на татко не му е известно — истинската причина защо толкова пъти падаше и чупеше ребрата си. Това няма никога да го забравя. Първия път видях как мама изчезва зад зелената врата на банята на долния етаж, когато татко не си беше вкъщи, държеше в ръка гумения маркуч, който Аму използва, за да пълни кофите с вода за прането. Тя заключи вратата и чух плющене по тяло, последвано от тънък приглушен вик и от твърдия глас на мама, която заплашваше: „Да не си посмяла да викаш“.

Стоях, долепила ухо до вратата. Чух ужасния звук петнайсет пъти. Пляс, пляс… сестра ми почти не плачеше. Когато чух, че стъпките на мама приближават към вратата, аз изтичах и се скрих зад печката в кухнята. Вратата се отключи и тя излезе от банята, лицето й беше ведро, безоблачно, спокойно, в дясната си ръка държеше навит маркуча. На пода в ъгъла на банята сестра ми седеше свита както беше облечена със зелената си блузка на червени точки и без пликчета. Тогава разбрах, че мама не я обича.

Бедно същество, достойно за състрадание. Каква полза да имаш права коса, по пощата да ти изпращат листа от дърво нийм и да имаш чичо, който може да предсказва бъдещето, след като всичко това не те защитава от собствената ти майка. Нито едно от тези неща не поражда майчина любов.

Тази вечер, след като плака до пълно изтощение и така заспа, аз застанах над равномерно дишащото й тяло. Отдръпнах косата от подутото й лице и леко прокарах ръка по зачервените ивици кожа. Едно малко същество не биваше да понася толкова много омраза. В този момент се зарекох да я обичам много.

Годините минаваха, а къдриците, които едно време така ме вбесяваха, сега оформят красива коса. Забравеният стар паун под леглото си свърши работата. Мъжете тичат ли след мен? Само да ги видиш как тичат. Димпл, виж ги как тичат. Гледам се в огледалото, виждам високи скули и толкова големи очи, сякаш са се протегнали да прошепнат на ухото ми: „Побързай. Времето се изплъзва“.

Паунът не е работил напразно. Татко казва, че Димпл е пролет, а аз съм лято. Знам какво има предвид. Моята сестра притежава тихата нежна красота на неразпъпила се още роза, а аз съм екзотична парникова орхидея, месестите ми листенца са отворени и похотливи. Цвете, разцъфнало в края на лятото, с пъстротата и пищната красота на паун. Има на какво да се възхищава човек: талия като стегнатото гърло на бутилка, гърди като обли купички, а ханшът ми се поклаща сякаш нося шишета с вино. Мама оглежда яркосините сенки на очите ми, дръзко подрънкващите гривни, ноктите ми, които отказват да ги лакирам бледорозови като на сестра ми, белите ботуши до коленете на краката ми.

— Паунът се кичи толкова много, за да предизвика вниманието на тигъра — предупреждава ме тя, без да знае, че именно паунът е моята птица. Едно време на него поверих душата си, но сега усещам нейното равнодушие, досадата, която изпитва. Аз съм отхвърленото дете без никакво значение. Мама не ме мрази така силно както Димпл, просто не я е грижа за мен. Тя обича само Наш, който с отегчен и надменен поглед я гледа как се мъчи да му угоди.

— Ще постъпя като пауна — казвам й засмяно. — При първите капки дъжд ще отлетя към дърветата, защото знам, че под прикритието на дъжда тигърът издебва нищо неподозиращата си жертва.

Мъжете се взират с копнеж в мен. Аз отхвърлям гривата с къдрици на една страна. Те ми предлагат безличните си сърца на тепсия, но аз не се възползвам от слабостта им. Желая мъж, чиито очи ще таят безброй тайни, а когато говори с мен, всички те ще се отварят и затварят като миди при прилив и отлив.

Явно, че сега Димпл е намерила такъв мъж. Мъж, какъвто бих пожелала, но виждам, че и той се е присъединил към армията от хора, които обожават сестра ми.

Сега тя има дори повече, отколкото бих желала.

[1] Ватсаяна — автор на древноиндийския трактат по сексуално обучение „Кама сутра“. — Б.пр. ↑

[2] Банидата — индийски поет от XV в., написал предговор към „Кама сутра“ — Б.пр. ↑

[3] Даоизмът е теория за еволюция на вселената, зародила се в древен Китай. Според даоизма вселената се подчинява на безкраен процес от повтарящи се цикли. След края на цикъла вселената потъва в мрак и всичко в нея се разрушава. Само най-подготвените от безсмъртните успяват да оцелеят след края на цикъла. След него започва нов цикъл. В началото на всеки цикъл се образува космос, който формира слънцето, луната и звездите. За разлика от християнството според даоизма еволюцията на вселената следва собствени закони на развитие, а не е плод на божествен произход. Дао е произходът на съществуването, началото и краят на всички живи същества, за него няма граници нито във времето, нито в пространството. — Б.пр. ↑

[4] Жанг Гуолао бил реална личност. Твърдял, че е намерил пътя, по който се стига до Вечността. За него се знае, че имал странния навик да язди мулето си назад. Според него, когато човек върви напред, се движи назад, защото много хора станали морално покварени и човечеството се отдалечило от целите на вселената. Разбира се, мулето му също било свещено и когато нямало да го язди, той го сгъвал и го прибирал в багажа си. — Б.пр. ↑

Димпл

— Имам изненада за теб — каза Люк и спря колата пред портите от ковано желязо на къща с име „Лара“. Беше много голяма, съвсем нова, построена на хълм.

— Ела — подкани ме и ме хвана за ръката. — Ще разгледаме градината по-добре, ако вървим пеша. — При докосването на дистанционно устройство внушителните порти се отвориха. Аз се засмях. Досега не бях виждала вратите на къща да се отварят по този начин. Тръгнахме по алея, от двете страни на която растяха иглолистни дървета.

— Доволен съм. Най-накрая все пак са успели да намерят еднакви по големина дървета — говореше той на себе си.

Огледах идеално подрязаните дървета и разбрах без изобщо да се усъмня, че къщата беше негова. Струваше ми се, че е богат, но… чак толкова…

В края на извитата алея на обширно пространство, където тук-там се виждаха високи сенчести дървета, величествено се издигаше бяла къща, красиво декорирана с корнизи и дебели римски колони. Пред входа пазеха два големи каменни лъва. Погалих с ръка хладката им гладка повърхност. Макар и страшни на вид, те биха истински произведения на изкуството.

— Красиви са.

— Ела да видиш нещо — предложи той и посочи статуи в синката на едно дърво.

Приближих се. Статуята представляваше момченце с невинно лице и умоляващ израз, обаче в ръцете си държеше, сякаш го предлагаше, обут със сандал човешки крак, изтръгнат от глезена. Потреперих.

— Харесва ли ти? — попита Люк съвсем близо до ухото ми.

— Всъщност не. Доста е зловещо, не ти ли се струва? — отвърнах с усмивка.

— Това всъщност е копие на една много известна статуя. Ела, искам да видиш къщата отвътре — каза, обърна се и ме хвана за ръката. Извади ключ и отвори вратата. Аз онемях. Високият таван бе изрисуван с херувимчета и фигури с дълги роби от времето на Ренесанса. Извита стълба в средата на фоайето водеше към първия етаж. Подът от стена до стена бе покрит с плочи от черен мрамор, а на стените висяха великолепни картини.

— Добре дошла в новия си дом, Димпл Лакшмнан — поклони се леко той и пусна ключовете в ръката ми.

Аз се обърнах смаяна.

— Моя? — изрекох дрезгаво. — Тази къща е моя?

— Мм, да. Дори е на твое име. — Подаде ми някакви документи, които взе от малка масичка встрани. Стоях като поразена. Гласът му заглъхваше в празното пространство. Обърнах глава безмълвно и се заковах на място, защото на отсрещната стена висеше голям мой портрет. Значи е поръчал да ме нарисуват. Като замаяна, тръгнах към картината. Това бях аз. Изглеждах тъжна. Очите ми бяха тъжни. Някой бе надникнал в душата ми и с четка и маслени бои бе предал главното у мен. Кога ли са ме рисували? Кой ме е нарисувал с такъв израз?

— Не е ли красива? — попита той зад гърба ми.

— Красива е — съгласих се неуверено. Нима тъгата може да бъде красива? Взирах се в себе си напрегнато, развълнувано, не можех да отделя поглед от портрета.

— Харесвам очите — каза той.

— Да.

— Харесва ми чистия, невинен израз.

— Кой я е нарисувал?

— Един от най-добрите белгийски фалшификатори на картини. Изпратих му няколко снимки и voila.

— Така ли изглеждам? — попитах тихо, но той вече се беше обърнал и ми сочеше нещо друго. Откъснах очи от момичето, което така тъжно ме наблюдаваше.

— Гледай, това е вдъхновено от златния дворец на Нерон. Натисни това копче, седефените квадрати на тавана се разтварят, и гледай…

Вдигнах очи нагоре и гледах с удивление как украсата от седеф на различни места на тавана се отмества и оттам капят капчици парфюм. Моят любим парфюм. Той наистина може би ме обича. Стоях щастливо усмихната пред него. Никога в живота си не бях виждала такъв разкош. Подобно разточителство и богатство. Развълнуван, Люк ме хвана за ръката и ме преведе през елегантната, добре оборудвана кухня. Косите лъчи на вечерното слънце чертаеха светли квадрати върху голяма дървена маса в средата на помещението. Той отвори задната врата, която водеше към обширна градина. Висока стена от червени тухли я изолираше от външния свят. Винаги съм си представяла, че така би трябвало да изглежда раят — една градина с ограда около нея.

— Оттук — каза той и внимателно ме поведе по тясна градинска пътека.

— О, езеро! — възкликнах очарована. Във водата под зелена мрежа неуморно плуваха в кръг златисти и червени рибки. Люк изглеждаше доволен, че ме зарадва.

Хрумна ми нещо.

— Кой е любимият ти художник? — попитах.

— Леонардо да Винчи — отвърна, без да се замисля.

— Защо? — трепнах изненадана. Не очаквах да чуя това име. Леонардо сдържано изобразява безмълвна тъга. Докато къщата и всичко, което тя съдържаше, бе пищно. Не, не точно пищно. Вероятно донякъде показно или прекалено новобогаташко. Дори може би и не точно това, сигурно каквато съм наивна, съм копняла за малка бяла къща, а всичко, което той хвърляше в нозете ми, ми се струваше прекалено.

— Ела да видиш нещо — дръпна ме и ме поведе за ръка.

В дъното на градината имаше малка дървена къщичка. Тя едва се издигаше от земята, имаше големи прозорци с дървени капаци и малка веранда с люлеещ се стол. Въведе ме вътре. За миг сърцето ми спря да бие. Цялата къща едва ли беше по-голяма от моята стая у дома, но тук всичко беше в бяло. Имаше бяло бюро с бяла лампа върху него и бял стол. От другата страна на стаята под прозореца беше поставен бял шезлонг. Бял вентилатор висеше от тавана.

Бялата къща от моите мечти? Погледнах го въпросително.

— Разказа ми за бялата къща от мечтите си тъкмо когато довършваха този Тадж Махал там — каза той и посочи с глава към голямото здание. — Затова построих тази лятна къща.

Просълзих се. Да, той определено ме обичаше. Само дълбоко влюбен човек би построил лятна къща в страна като Малайзия. Най-после бях намерила човек, който да ме обича. Обичаше ме толкова много, че ми бе построил лятна къща.

— Отговорът е „да“ — казах и избърсах радостните си сълзи. — Да, ще се омъжа за теб.

— Чудесно — кимна той много доволен.

Веднъж отидохме в парка около езерото и се разхождахме под големите дървета, хванати за ръка, потънали в разговор като всички влюбени.

— Ти си най-доброто, което някога ми се е случвало — заяви Люк под едно огромно дърво. Взрях се като лакомо дете в лицето, на което не можех да устоя. Като дете, което копнее за още нещо, но не смее да си го поиска. Понякога ми се струва, че той е прекалено твърд. Всичките му ъгли са като от лошо изрязана ламарина. Страхувах се, че ще се порежа, макар никога да не ми е казвал груба дума, никога не е говорил саркастично или цинично пред мен. Въпреки всичко у него имаше нещо тъмно, недостъпно и неразгадаемо. Сякаш стигаш до място, пред което са забодени табели „Не преминавай. Нарушителите се наказват“. Табелите са бели, с изписани главни черни букви, подчертани с червено. В единия им ъгъл има снимки на свирепи кучета вълча порода, които като че са готови да те разкъсат на парчета.

Той извади медальон от джоба си.

— За теб е — бяха единствените му думи. На медальона имаше сърцевиден диамант, голям колкото петцентова монета. Както беше в тъмносинята кадифена кутийка, той хвърляше искри на светлината на залеза.

— Ще го загубя — изплаках, спомняйки си за безбройните гривни за ръце и глезени, за верижките и обиците, които баба ми беше подарявала, но вече бяха изчезнали от краткия ми живот.

— Не е незаменим — каза той и някаква твърда нотка се почувства в гласа му, като на стар слуга, който отдавна е престанал да чука на вратата, преди да влезе в стаята на господаря. Тогава внезапно погледна загриженото ми лице и бързо накара слугата да напусне стаята. Нежно докосна косата ми. — Ще го застраховаме — утеши ме тихо. Прегърна ме със здравите си ръце. — Ще се срещнем ли за вечеря?

Поклатих глава безмълвно. Смятах, че мама няма да ми разреши да изляза два пъти в един ден. Тя вече ме гледаше с известно подозрение. Щеше да се наложи много старателно да скрия медальона.

Той се наведе и ме целуна много нежно по устните. Целувката не беше страстна, но очите му излъчваха нещо, което почти ме изплаши. Разликата между целувката и чувството, което изразяваха очите му, беше също като отдалечеността между мама и татко.

— Люк? — прошепнах нерешително.

Той плъзна ръка зад врата ми, отметна главата ми назад и съвсем неочаквано приближи лице до моето. Веднъж в шести клас едно момче ме беше целунало, но тогава се почувствах унизена. Чужди устни и мокър нахален език, който се опитваше със сила да проникне в устата ми, а наоколо се сипеха развеселените подигравки на група по-големи зяпащи ученици. Затова не бях ни най-малко подготвена за целувката на Люк. Внезапно се оказах в окото на тъмен вихър, който спираловидно се стрелка от стомаха ми нагоре. Забравих дългите сенки на догарящото слънце, хладния ветрец, който духаше откъм езерото, приглушените гласове на децата наоколо и минувачите, които ни заглеждаха. Медальонът падна от ръката ми. Целувката продължаваше.

Усещах как кръвта тупти в ушите ми. Пръстите на краката ми се свиха в обувките. Целувката продължаваше.

Когато най-накрая ме пусна, аз се взрях смаяна в лицето му. Страстта, която прояви така внезапно, ме изуми. Тя просто бликна и изчезна. Сякаш някакво различно, силно и страстно същество живееше в Люк, което той обикновено обуздаваше с хладнокръвна прецизност. Обаче за една секунда това същество му се бе изплъзнало и се бе показало пред мен. Чувствах устните си подути. Той гледаше към езерото. Затворих уста и се опитах да се успокоя. Люк се обърна към мен и се усмихна. Ясно си пролича как се върна отново към безупречното си самообладание. Каквато и битка да водеше със себе си, бе я спечелил. Наведе се и вдигна падналия медальон.

— Да, определено ще трябва да застраховам тази дрънкулка — каза весело. — Ела, ще те закарам — предложи и ме хвана за ръка като брат. Ръцете му бяха топли. Не бях в състояние да говоря. Тръгнах след него объркана. Как бе възможно да се променя така бързо? Хвърлих му кос поглед, но той гледаше право напред.

Когато влязох вкъщи, мама ме чакаше. Веднага усетих, че е много ядосана за нещо. Седеше с изпънат гръб на стола, беше стиснала вдървено ръце, но когато заговори, гласът й звучеше толкова мило, че си помислих, че сигурно е сърдита на татко.

— Къде беше? — попита ме.

— В парка с Анита и Пушпа — отвърнах нервно. Когато изпаднеше в такова настроение, мама ме плашеше. Беше като вулкан, който се кани да избухне, а аз бях така близо, че усещах тягата на горещата пара и мириса на парливия дим.

— Не ме лъжи! — изрева тя, внезапно скочи от стола и тръгна към мен с големи и бързи крачки. За няколко секунди само се зачудих дали артритът й е минал. Изглеждаше като по чудо излекувана. Застана пред мен задъхана.

— Къде беше? — повтори въпроса си. — Остави лъжите.

Поколебах се, защото се изплаших. Отдавна не бях я виждала така гневна. Предишния път изпадна в такова състояние, когато предположи, че татко флиртува със съседските малайски момичета, докато вдигаше гири в задния двор…

— Ами срещнах един мъж…

— Да, знам. Гадно китайско копеле. Всички в парка са те видели как като курва посред бял ден се целуваш с него.

— Не беше така…

— Как смееш да петниш името на семейството ни? Това беше последната ти среща с жълтокожото копеле. Кое добро цейлонско момче ще те вземе, ако продължаваш да се държиш така безсрамно? Така ли сме те възпитали?

— Обичам го. — Докато не изрекох тези думи, не бях сигурна в себе си, но сега вече го знаех, така както знам, че всеки месец кръв изтича от тялото ми. Обичах го. Откакто се запознахме, сърцето ми цъфтеше.

Тя беше така разгневена, че изгаряше от желание да ми причини силна болка. Познах го по стиснатите й устни, но в края на краищата се задоволи само е един шамар, за да изкара яда си. Зашлеви ме толкова силно, че полетях. Силата на ръцете й винаги ме е изумявала. Гледаше ме с отвращение както лежах на пода.

— Ти си само на деветнайсет години. Да не си посмяла да ми противоречиш. Ще те заключа в стаята ти без храна, докато упорстваш с тази детинска глупост. Какво си мислиш, че иска този китаец от теб? Любов, а? Ти си много глупаво момиче с дървена глава. Той също ли те обича?

Размислих. Вярно, никога не ми беше казвал, че ме обича.

— Ха, и аз така мислех, че те обича. Кое е това хитро копеле?

Казах името му.

Мама отстъпи крачка назад като гръмната.

— Кой? — попита.

Повторих името му. Тя веднага се извърна, за да скрие изражението си. Отиде до прозореца и както стоеше с гръб към мен, каза:

— Разкажи ми всичко, само че започни отначало.

Така й разказах всичко. Започнах със сладоледа и свърших с диаманта. Поиска да види камъка. Извадих го от малкото си портмоне с мъниста, тя го поднесе срещу светлината и го гледа продължително.

— Стани — нареди ми. — Иди и направи чай. Коленете ужасно ме болят в такова време.

Пихме заедно чай във всекидневната.

— Единственият начин този мъж да те има, е да се ожени за теб. Няма повече да се срещаш с него в парка, нито отново ще излизаш с него без придружител. Искам да го доведеш вкъщи на вечеря, всички ще седнем като големи хора и ще решим какво да правим.

Вечерта мама съобщи на татко. Той примигва и отстъпи крачка назад.

— Ти знаеш ли кой е този човек? — попита той мама. После, без да чака отговор, изкрещя: — Той е един от най-богатите хора в страната!

— Знам — отвърна тя, като едва успяваше да скрие вълнението в гласа си. — Купил й е къща — добави с блеснали очи.

— Да не би и двете да сте полудели? Той е акула. Ще я използва, а след това, когато поиска, ще захвърли дъщеря ни.

— Няма, ако стане така, както аз кажа — заяви мама твърдо и студено.

— Той е покварен и опасен. Не позволявай на Димпл да се забърква с него. Освен това тя трябва да довърши образованието си. Няма начин да не постъпи в университета. Няма да го позволя.

— Твоята скъпа Димпл вече се е забъркала. Заяви, че е влюбена в този покварен и опасен човек. Какво мога аз да направя? Не са ме видели мен да се целувам в парка — подхвърли подигравателно мама.

— Ще й забраня — опъна се татко. — Ще се омъжи за него през трупа ми.

— Вече е много късно.

— Какво искаш да кажеш? — По гласа на татко познах, че е смутен.

— Стигнали са до края — отвърна мама сухо.

— Какво?

— Да, така че ще поговорим ли за бъдещето като възрастни хора?

Татко се отпусна на дивана сразен.

— Тя ще съжалява — прошепна, големите му ръце висяха отпуснати край тялото. После при мисълта, че са откраднали дъщеря му, той скри глава в шепите си и заплака съвсем тихо. — Тези японски чудовища. Първо отнеха моята Мохини, сега и дъщеря ми.

Мама въздъхна нетърпеливо.

— Знаеш ли, няма защо да се държиш като че ли дъщеря ти е мъртва. Би могла да свърши и много по-зле. Освен това той е само наполовина японец.

— Не, алчна жено, тя не би могла да свърши по-зле. Той ще сдъвче и двете ви живи и ще ви изплюе в канала, а аз ще трябва да седя и да наблюдавам какво става. — В гласа на татко имаше толкова голяма болка, че ми се искаше да изтичам при него и да го успокоя. Да му кажа, че не сме стигнали до края. Още никой не беше откраднал дъщеря му. Трябваше да изрека само едно изречение: „Татко, не сме стигнали до края“. Не беше късно да му го кажа, но тогава щях да изгубя Люк. А желаех Люк повече от всичко на света. Татко грешеше по отношение на него. С времето щеше да осъзнае, че е сгрешил.

Така Люк дойде на вечеря.

Донесе на мама огромна кутия шоколадови бонбони. Вносни, завързани с панделка. Видът на голямата кремава кутия и вързаната кадифена панделка смекчиха алчното й сърце. Тя настани Люк на масата срещу татко. Никога не бях я виждала толкова весела и общителна, колкото тази вечер. Дори никога не съм си представяла, че може да излъчва подобна радост. Изигра съвършено ролята на гостоприемна домакиня. Всичко беше прекрасно — менюто, подредбата, темите на разговор, които тя с усмивка предлагаше, беше облечена с ненатрапваща се, но елегантна рокля и напълно владееше положението. Люк беше очарователен и учтив, но бях сигурна, че мама ни най-малко не го трогна. Тайничко се зарадвах, че машинациите й няма да успеят пред него.

Той наблюдаваше всичко сякаш присъстваше на пиеса, поставена специално за негово развлечение, в която мама изпълняваше главната роля. Очите му не пропускаха нищо.

Татко седеше вдървено, почти не говореше. Зад очилата си изглеждаше отслабнал и нещастен. Тъкмо бях започнала да мисля, че не сме достатъчно изискани за хора като Люк, когато той улови погледа ми.

— Красиви цветя — прошепна.

Аз се изчервих, доволна, че е забелязал моето дело, но тъй като мама строго ме погледна, послушно сведох очи. Трябваше да играя ролята си. Роля на свенливо момиче.

— И така, какви са намеренията ви към нашата дъщеря? — попита мама, след като Бела поднесе десерта. Откъде ли мама се беше научила да прави такъв лимонов мус?

В стаята всички застинаха. Татко остави лъжичката и се приведе напред. Ръката на Люк замръзна.

— Почтени и всичко с времето си — отвърна той.

Мама се усмихна.

— Разбира се, никога не съм се съмнявала в добрите ви намерения, но наш родителски дълг е да разберем мотивите на кандидатите на дъщеря ни. Все пак тя е съвсем млада и напълно невинна. — Помолих се мама да спре на това място.

Погледът на Люк се помрачи.

— Точно така. Именно невинността й привлече вниманието ми към нея — изрече толкова тихо, че трябваше да се напрегна, за да го чуя. После похвали лимоновия мус.

— Истинско вълшебство е — каза. Мама трябвало да даде рецептата на готвачката му.

Мама се усмихна самодоволно. След като Люк си тръгна, мама и татко отново се скараха. Мама го обвини, че цяла вечер седял като идиот.

— Дъската за гладене щеше да е по-разговорлива — присмя му се.

Татко я упрекна, че е лизала нозете на Люк.

— Внимавай — добави злобно. — Обувките му са пълни с парчета от вътрешностите на много хора.

Мама само го изгледа отровно и отвори кутията с бонбони, на лицето й се изписа лакомия, като че ли беше забравила татко и каква болка изпитваше той. Ядосан, баща ми се втурна към нея с гневно лице и бутна кутията от ръката й. Бонбоните полетяха във въздуха. Парченца златен станиол проблеснаха около мама.

— Алчна курва. Не разбираш ли какво правиш? Продаваш дъщеря ни за кутия бонбони — изсъска.

Лицето на мама, изпаднала в шок, се разтрепери. След малко тя вече се смееше гръмогласно, смехът й беше подигравателен и надменен. В пълно безсилие татко удари с юмрук по стената и излезе от къщи с разкървавена ръка, смехът на съпругата му звънтеше в ушите му. Мама дори не погледна как се беше разчупил гипсът и се бе образувала вдлъбнатина в стената, тя като че ли беше глуха за гнева на татко и за обидите, които й нанасяше. Наслаждаваше се на перспективата да има богат зет — всъщност един от най-богатите хора в Малайзия. Помогнах й да събере бонбоните от пода. Тя ги издуха и ги изяде без да бърза, като започна с онези с ягодовия крем.

Заведох Люк да се запознае с баба и двамата се разбраха отлично. Отдъхнах си, че тя го хареса. Кошмарът беше единствено с татко. Той изобщо не омекна по отношение на Люк. Когато бяхме сами, ме предупреждаваше тъжно с думите:

— Ще съжаляваш, Димпл. — Нищо, което казвах или правех, не можеше да промени мнението му.

Баба ми каза, че нещата ще се подобрят, когато децата започнат да се появяват. Топуркането на малки крачета бързо щяло да промени мнението му. Баба игра на китайска дама с Люк. Виждах, че го мами, защото много добре знам как играе, но го правеше така умно, че не мисля Люк да е забелязал. Тя спечели почти всички игри. Той я разпита загрижено за здравето й, изслуша внимателно оплакванията й и й предложи да й запише часове при някои от най-добрите специалисти в града, за да облекчат бележките й. Смятам, че хареса баба.

В събота Люк ни изведе с Бела на пазар. Мама ни изпрати със светнали очи. Всъщност Люк мразеше да ходи по магазините, затова даде на всяка от нас по петстотин рингита и ни определи среща след един час в кафенето. На тръгване ме щипна по носа.

— Купи си рокля — каза и ми намигна, после изчезна, напусна комплекса и влезе на хладно в колата, която го очакваше.

Купих си бяла рокля. Беше доста къса, но Бела каза, че изглеждам страхотно. Към нея имаше жакетче, изобщо ансамбълът приличаше на моделите на Шанел. От друг магазин купих светлобежови обувки. Бела си избра доста дръзка червена рокля с презрамки и поредното яркочервено червило. Двете решихме да облечем новите рокли и така да отидем на срещата. Според мен Бела изглеждаше направо поразително и се замислих дали Люк няма да реши, че е по-хубава от мен. Тя беше много сексапилна с червената си рокля и буйните си коси. Мъжете се заглеждаха в нея.

Тя се облакъти на масата и прекрасните й къдрици се стрелнаха напред. Именно в този момент Люк влезе. Той я изгледа от горе до долу и се засмя.

— Когато пораснеш, ще оглозгваш мъжете, нали? — подхвърли шеговито. После се обърна към мен: — Ослепителна си. Много ми харесва роклята. Чистотата ти отива. — Изрече го толкова замислено, че от този момент нататък забравих да се правя на секси. Според мен Люк не харесваше ефектни момичета. Смяташе, че винаги трябва да нося само бяло.

— Днес приличаш на цвете — каза той, след като келнерът взе поръчката. Бела изсумтя отвратена и изчезна в тоалетната. Люк я наблюдаваше как върви, а аз го гледах как я проследява с поглед. Тя малко го забавляваше. — Винаги ли е такава? — попита.

— Винаги — отговорих, чудейки се с трогателна неувереност дали намира сестра ми за красива. Мъжете са направо непредсказуеми и изобщо не ги разбирам. Има толкова много неща, които не знам за Люк.

За сватбата ми бе избран благоприятен ден. Мама искаше сватбата да е голяма, татко въобще не искаше да има сватба, а на Люк приготовленията му бяха безразлични. Той само поиска да нося бяло сари, но мама едва не припадна.

— Какво? — скръцна със зъби тя. — На сватбата си дъщеря ми да носи цвят за вдовица? Цялата цейлонска общност в Малайзия ще ни се смее, ако направим такава глупост.

Поръча моето сири в Бенарес, където едно малко кафяво момче щеше да седне и да изтъче плата в малка стая без прозорци, работейки от пет часа сутринта до среднощ. Щеше да използва фина игла и здрав златен конец, за да изтъче шестте метра красив брокат за сари, което щях да облека само веднъж. Цветът щеше да бъде кървавочервен.

Когато сарито пристигна, опаковано в хартия, мама остана особено доволна, че платът тежи. Нейното сари беше от тъмносин брокат, а Бела, реши тя, щеше да изглежда най-добре в червеникавокафяво. Беше поръчала и два кремави костюма за татко и за Наш. Високата като на Неру яка беше ръчна изработка, както и подгъвите на дългото широко горнище и на панталоните. Бяха разпратени покани, изписани със златни букви на релефна хартия, и отговорите започнаха да пристигат. За приема беше избран хотел „Хилтън“. Една безупречна дама, облечена със строг костюм и с куфарче от крокодилска кожа, дойде при мама.

От куфарчето извади мостри на платове, ценоразписи, цветни етикети и план на партера, включващ и пространството с подиума. Имаше списъци и на подходящи певци за сватби, брошури за сватбени торти, визитки на цветари, специализирани в аранжимент и украса на помещения. Тя много тактично отхвърли намисления от мама розов цвят.

— Цвят на праскови и круши с малко лимон — предложи с такава подкупваща усмивка на тъмночервените си устни, че мама се довери на по-добрата й преценка.

Люк изпрати бижутата, които щях да нося на сватбата. Очите на мама светнаха, когато шофьорът му пристигна с покрити със сатен кутии, пълни с гердани, верижки, пръстени, обици и гривни. Всички бяха с диаманти. Въздъхнах. По някое време трябваше да събера кураж и да кажа на Люк, че всъщност не обичам диаманти. Може би един ден ще му кажа, че най-много обичам смарагди и оливин.

Люк направи план за медения ни месец. Мястото, където щяхме да го прекараме, държеше в тайна.

В деня преди сватбата не можех да върша нищо от вълнение. Всяко ъгълче от къщата беше заето с цветя, бананови листа, пълни с ориз, пръчици тамян и сребърни купички със светена вода, лампи с масло и жени на средна възраст. Те бъбреха непрекъснато. В яркоцветни сарита, с безупречен кок на тила, пълни с предложения, идеи и начини да се направят нещата по-добре, те бяха голяма сила, с която трябваше да се съобразявам. В кухнята, във всекидневната, в спалните и, заклевам се, дори в баните човек не можеше да се размине с тях. Колкото по-дебели бяха, толкова повече командваха. Моето сари висеше в гардероба, а куфарът ми за медения месец беше подреден и готов. В него имаше топли дрехи, ръкавици, барета, дебели къси чорапи и боти. Останалото, Люк ме увери, можело да се купи и в чужбина.

Похарчих малко пари за копринена нощница. Много приятно хладна и лека като перце. Изчервих се, когато си помислих за реакцията на Люк. Беше чисто бяла, но съвсем не невинна. Съзнавам, че я купих, защото исках да видя отново онзи непознат, който живееше в Люк. Стори ми се вълнуващ, защото под негово влияние у мен също изплуваха някакви дълбоко стаени копнежи. Признавам, че исках той да ме притисне до твърдото си тяло, докато почувствам, че съм станала част от него. Докато усетя, че съм се разтопила в гръдната му кост и съм проникнала в тялото му. Веднъж щом вляза там, истински ще го опозная. Тогава ще мога веднъж завинаги да докажа на татко, че е сгрешил. В края на краищата ми е известно, че татко е грешил за много неща в живота си. Всичките му неуспешни сделки са се провалили, защото е преценявал погрешно партньорите си.

След целия този период на бързи приготовления и очакване самата сватба си спомням като филм, пуснат на бързи обороти. Помня, че мама сияеше и се усмихваше гордо в сарито си от тъмносин брокат сред всички останали жени с разноцветни дрехи, чиито одумки за Люк секнаха поради голямото му богатство. Злобните им забележки се стопиха от собствената им завист. Бедният татко стоеше с великолепния си кремав костюм и плачеше. Сълзи се изплъзваха от ъгълчетата на очите му и течаха надолу по страните му, а разноцветно облечените жени смятаха, че плаче от щастие. Някъде назад, близо до една колона стоеше леля Анна. Беше облечена с обикновено зелено сари с тесен златен бордюр, с червени рози в косата и тъжна усмивка. Знам, че тя се тревожеше за мен. Тревожеше се, че чудовището, наречено Люк, може да ме изяде. Спомням си и безкрайната пътека до издигнатата платформа, където Люк ме чакаше, и когато най-после се взрях в тъмните му немигащи очи, които ме гледаха с любов, си казах, че без никакво съмнение съм взела правилно решение.

— Обичам те — промълви той в ухото ми. Ето, той ме обичаше.

Този момент ще го помня вечно. След това насила пробвах хапки от различни ястия и едва ги натъпках в разбъркания си стомах, после се затичахме към отворената врата на колата, докато върху нас се сипеха шепи разноцветен ориз.

— Щастлива ли си? — попита Люк. Изгледа ме със снизходителна усмивка и аз се почувствах като дете.

— Много — отвърнах.

Лондон беше красив, но много студен. Дърветата бяха голи, а хората, свити в дебелите си тъмни палта, бързаха по улиците. Англичаните имат дълги бледи лица и съвсем не приличат на туристите в Малайзия, които са загорели и красиви с изрусени от слънцето кичури коса. На спирките на автобусите те не си губят времето да се оглеждат с любопитство като малайците. Веднага забиват нос в книги, които носят навсякъде със себе си. Това е чудесен навик.

Отседнахме в „Кларидж“. Ох, какъв лукс. Прислужници с ливреи и дълги носове. Във фоайето на хотела имаше елха, висока пет метра, украсена със сребърни камбанки и мигащи светлини. Изпитвах голям страх да вляза в стаите им с високи тавани без Люк. Все едно, че влизах в роман на Хенри Джеймс. Така старомодно, така английско и от толкова висока класа.

— Да, мадам, разбира се, мадам — казваха с високомерен тон, а съм сигурна, че не ме одобряваха, защото ме гледаха отвисоко със светлите си студени очи с празен поглед.

На вечеря отидохме в един красив ресторант, наречен „Ла Ви ан Роз“. Люк поръча шампанско. Мисля, че ми беше много весело, докато пробия всички мехурчета в устата си, но открих, че не мога да понасям хайвер. Вероятно човек трябва да свикне с него. На мен ми дай по което и да е време чиния с юфка или сьомга. Шоколадовият мус за десерт беше великолепен. Както бях замаяна, си помислих защо нямаме такива неща в Малайзия. Сигурна съм, че бих могла да му се наслаждавам всеки ден.

След десерта Люк си взе коняк, донесоха му го в голяма чаша с форма на балон. По време на вечерята той повечето време мълча. Усмихваше се често, седеше в удобния дълбок стол, хранеше се много малко и ме наблюдаваше така напрегнато, че се почувствах много непохватна. Никога не можех да кажа какво мисли. Люк плати.

— Ела — каза, хвана ме за ръката, за да не падна, и извика такси, което ни отведе до реката. Мълчаливо вървяхме покрай черната вода, вслушвахме се в плисъка на вълничките в каменното укрепление. Беше красиво. Студен вятър щипеше бузите ми и вкочани краката ми, но нищо не бе в състояние да затъмни красивата мека жълта светлина на уличните лампи, която се отразяваше във водата. От време на време чувахме пухтенето на моторни лодки. Стана толкова студено, че Люк ме прегърна и притисна до себе си. Усетих мириса и топлината на тялото му.

Тази вечер го обичах толкова много, че чак изпитвах болка.

— Хайде да се връщаме в хотела — прошепнах. Нямах търпение да легна до него. Да бъда негова.

В хотелската стая отново ме обхвана срам. За миг помислих дали да не облека копринената нощница, която носех в куфара, но само при мисълта за нея цялата се изчервих. Реших, че бих могла да го направя и на другия ден. Върху стъклена маса бе поставена бутилка с шампанско в кофичка с лед и голяма купа пресни червени ягоди. Облегнах се на една колона и наблюдавах как Люк взима бутилката. Погледна ме и вдигна въпросително вежди.

Кимнах. По време на разходката ни покрай реката веселото ми настроение се бе изпарило, така че бих се зарадвала на онзи безгрижен прилив на кураж, който ме обхвана от мехурчетата на първата бутилка шампанско в ресторанта. Чу се тихо пук и Люк ми подаде чаша с мехурчета.

Помня, че приех чашата, смеейки се, по-точно, кикотейки се щастливо. Погледнах го в очите и смехът замря в гърлото ми. Непознатият се бе появил и ме гледаше от лицето на Люк.

— За нас — изрече тихо непознатият, но веднага изчезна, с Люк изпихме по две чаши и се строполихме върху леглото със сплетени ръце и крака, с допрени лица. В един ужасен миг си помислих за мама, как стои над леглото ни с ръце на хълбоците. Съвсем сигурно не би одобрила подобно поведение.

— Загаси лампата — казах бързо.

Стаята, окъпана в коледни светлини от дърветата отвън, се завъртя, когато затворих очи. Помня устни, очи, кожа като сурова коприна и по някое време надебелял от вълнение глас да произнася моето име. Имаше миг на болка, последван от нежни ръце и после завладяващ ритъм. Когато свърши, аз затворих очи и заспах, прегърната от топли и силни ръце. Навън студеният английски вятър шумеше в дърветата, но аз бях на сигурно място.

По някое време през нощта се събудих, устата ми беше пресъхнала, усетих пулсираща болка в главата. Станах и си сипах вода. Колко ме болеше главата! В банята имаше аспирин. Взех два, а в огледалото видях Люк. Той ме гледаше, аз също го изгледах смело, без да се стеснявам от голотата си.

— Моята Димпл — каза така собственически, че усетих тръпка, която мина по гърба ми. Най-накрая бях негова. Отново се любихме. Този път си спомнях всичко. Всяка целувка, всяко изохкване и онзи неповторим миг, когато тялото ми се разтопи и под клепачите изгря червена светлина, сякаш милиони ягоди бяха смачкани и се издигаха като стена пред очите ми.

Две седмици по-късно се върнахме със самолет, куфарите ни бяха пълни с колани „Гучи“, френски парфюми, италиански кожи, красиво опаковани подаръци от Англия и цяла купчина шоколади от безмитния магазин. Влязох в широкото фоайе на моя нов дом и не знам защо се уплаших. Не чувствах къщата моя. Беше прекалено голяма. Вместо малката бяла къщичка имах под от полиран черен мрамор, богато изрисуван таван и скъпи мебели, които се страхувах да не повредя. На другата сутрин, като се разходих из къщата, ми дойде идеята да помоля Аму да се преместя при мен. Щеше да ми прави компания и заедно щяхме да вършим домашната работа. Така Аму дойде да живее при нас.

— Това не е къща, а палат — ахна тя. През целия са живот не беше виждала подобно нещо. Горката Аму, беше живяла доста бедно. Показах й пералната машина в тя се разсмя като малко дете.

— Тази бяла кутия ще пере дрехите? — попита недоверчиво.

— Да — казах. — Дори ще ги изсушава.

Тя изгледа внимателно копчетата и след това реши, че няма да върши работа.

— Дай ми корито и кофи и ще ти покажа как се перат дрехи — рече предизвикателно.

Показах й всички спални и й предложих да си избере стая, но тя пожела малката стаичка до кухнята. Каза, че там щяла да се чувства най-удобно. От прозореца щеше да вижда моята лятна къща и това я радваше.

Седнах на леглото и я наблюдавах как подрежда олтара си за молитви и с любов го изпълни със стари изображения в рамки на Муруган[1], Ганеша и Лакшми. Беше открила и нов пророк — Сан Баба. Облечен с оранжева роба я с мила усмивка, той превръщал пясък в сладки и връщал поклонниците си от мъртвите. Аму запали малка маслена лампа пред неговия образ. От скъсана пластмасова торбичка извади петте си избелели сарита и няколко бели блузи и ги сложи в гардероба.

После пихме чай на сянка под манговото дърво. Седях и слушах познатия й глас да разказва истории за нейните злобни втори и трети братовчеди и постепенно се успокоих. Отново бях на мястото си, до жената, която обичах дълги години като моя леля. Не, всъщност като майка.

Един ден Люк се прибра рано от работа и ни завари как с Аму лъскахме извития парапет на стълбата и разговаряхме приятелски. Той буквално се закова на място.

— Какво правиш? — попита съвсем тихо. По тона му познах, че нещо не е наред. Двете с Аму престанахме да работим и втренчихме очи в него. Личеше си, че е много ядосан, но не можах да разбера защо.

— Лъскаме парапета — обясних, мислейки дали не е трябвало да използваме някакъв препарат. Боже, откъде да знам?

Той се приближи до мен. Хвана ръцете ми и ги огледа.

— Не желая да вършиш работата на слугите — обясни съвсем тихо.

Усетих как Аму застина до мен. За него тя не съществуваше. Смутих се и ми стана обидно. Обидих се заради Аму и се смутих, че той намери за подходящо да ме скастри по този начин пред нея. Изчервих се под студения му поглед. Кимнах бавно, а той се обърна и влезе в кабинета си, без да каже нищо повече. Бях толкова изумена, че просто стоях и гледах затворената врата, докато почувствах малката груба ръка на Аму.

— Такива са мъжете — каза и се взря в нажалените ми очи. — Прав е. Погледни ми ръцете. И сама мога да лъсна парапета. Ти върви. Измий се и иди при него.

Качих се горе, измих ръцете си и в огледалото видях изненаданото си смутено лице. После слязох долу и почуках на вратата на кабинета.

Той седеше на въртящия се стол.

— Ела при мен — каза.

Приближих се и седнах в скута му. Той хвана пръстите ми и ги целуна един по един.

— Знам, че искаш да помогнеш на Аму, но не желая да се занимаваш с домакинска работа. Ще развалиш хубавите си ръце. Ако искаш да облекчиш Аму, вземи още една прислужница, която да идва три пъти седмично и да върши тежката работа.

Кимнах.

— Добре — съгласих се, нямах търпение гневът му да мине. Исках едва доловимата заплаха в гласа му да се върне там, откъдето беше дошла. Копнеех да се усмихне и да попита с обичайния си тон: „Какво има за вечеря?“.

Понякога мама идваше да ме види в моята голяма къща. Обикновено сядахме за малко, после аз й давах пари и тя си тръгваше, но един ден дойде разтревожена и разстроена. Наш пак бил загазил. Докато говорехме, не си спомням точно какво съм казала, но явно съм я ядосала, защото тя вдигна ръка да ме удари, но така и не успя, тъй като най-ненадейно Люк се появи и хвана китката й здраво като в менгеме.

— Сега тя е моя съпруга. Ако още веднъж й посегнеш, никога повече няма да я видиш, нито ще бъдеш баба на децата й — изрече той с тихия си безизразен глас.

Погледнах го и видях непознатия. Очите му гледаха студено и твърдо, а на бузата му едно мускулче подскачаше гневно. Отново се влюбих в непознатия. Никой, освен баба Лакшми и понякога татко не се е застъпвал за мен.

Почувствах се като онзи бог, който заспал спокойно под огромната качулка на многоглав змей. Той беше моят балдахин. Отместих очи към мама. Острите й черти бяха изкривени като на разярен бик. Чувах какво мисли: „Но преди всичко е моя дъщеря“. Тя можеше тактично да излезе от положението и всичко да бъде наред, но мама е толкова горда, че устата й се изкриви в подигравателна усмивка, а когато се обърна и видя с каква любов го гледам, възмущението й премина в отвращение. Дръпна ръката си, изплю се в краката ми и си тръгна.

Люк пристъпи към мен и ме прегърна както бях разтреперана. Отново ми се прииска да вляза в него през гръдната му кост, да чуя мислите му, да видя какво вижда той и да бъда част от него. Представих си, че ако ме пусне, тялото ми ще се свлече на пода. Той дали би разбрал, че съм влязла в него? Че съм станала част от него? Думите на една мюсюлманска песен, на които едно време се смеех, тъй като ми изглеждаха невероятни и прекалено емоционални, изникнаха в съзнанието ми.

„Не виждаш ли, че кръвта ми се превръща в къна?

С нея ще намажа петите на краката ти.“

Манговото дърво в градината цъфтеше. Представляваше великолепна гледка. Аму си върза хамак под него и всеки следобед спеше там. Наблюдавах я от моята лятна къща, тя изглеждаше спокойна и щастлива.

Отидох да видя чичо Севенези, понеже беше болен. Къщата беше ужасна, трябваше да изкача четири етажа по мръсни железни стъпала, стаята му бе в края на миризлив коридор, почернял от мръсотия, зад една избеляла синя врата. Докато се качвах по стълбите и внимавах да не докосна мазния парапет, видях една жена да излиза от синята врата. Беше привлекателна, но груба, косата й беше стегната на малък кок. Носеше бели панталонки и бели обувки с високи токове. Токовете тракаха шумно по металните стъпала.

Изведнъж реших, че не искам да се срещам с нея. Не знаех какво ще видя на лицето й. Бързо се извърнах и тръгнах надолу. Скрих се в едно старомодно китайско кафене, където уморен вентилатор се въртеше доста високо на тавана и стари китайци полуседяха, полуклечаха на трикраки дървени столчета, докато пиеха кафе с филии бял хляб, намазани с кая[2]. Поръчах си чаша кафе и почувствах необяснима тъга, спомних си, че чичо Севенези ни беше разказвал как чакал пред хлебарницата, за да открадне купичка с кая. По онова време каята не била зелена, а оранжево-кафява, той отварял капачето на купичката, с език изблизвал до последна капка сладката смес от кокосово мляко, сварено с жълтъци.

Когато бях малка, той беше моят герой на бял слон, който никога не грешеше, а сега живееше сам-самичък, спеше на тясно легло и проститутки с груби лица, обути е предизвикателни къси панталонки, излизаха от стаята му в единайсет часа сутринта.

След като мина известно време, отново тръгнах нагоре по стъпалата. Той отвори вратата със замъглен поглед и изсумтя, когато ме видя. Отдръпна се и ме пусна да мина. Влязох.

— Добро утро — поздравих го весело, като избягвах да гледам неоправеното легло. Имаше вид на махмурлия. Извадих пакетите цигари, които купих от кафенето долу, и ги сложих на масата до леглото.

— Как върви? — изграка той, беше небръснат, с ужасни тъмни кръгове под очите.

— Не толкова зле — казах.

— Чудесно. Как е баща ти?

— Добре е. Сега не може нищо да ми каже.

Той тъкмо си вареше кафе.

— Искаш ли?

— Не, пих в кафенето — отвърнах механично и след това, като си спомних жената, се изчервих. Чичо ме наблюдаваше с лукава усмивка. Разбра, че съм видяла проститутката. Той все още беше дете, което обича да скандализира хората. Запали цигара.

— Как е съпругът ти? — В гласа му усетих нова нотка. Тя не ми хареса.

— Добре — отговорих весело.

— Още не си ми дала рождената му дата и часа на раждане, за да му направя хороскоп — обвини ме той, наблюдавайки кафето през облак дим.

— Да, все забравям — излъгах, защото не желаех да му дам астрологичните данни на Люк. Сигурно съм се бояла какво ще открие. — Донесох ти цигари — казах бързо, за да променя темата.

— Благодаря. — Изгледа ме замислено. — Защо не искаш да му направя хороскоп? — попита.

— Не че не искам. Само че…

— Сънувах те…

— Така ли, как?

— Вървеше през едно поле и осъзнах, че нямаш сянка. После видях сянката ти, но тя избяга от теб.

— Аха. Защо сънуваш такива сънища? Косата ми настръхва от тях. Какво означава този сън — попитах, изпълнена с предчувствие, а исках да се отнасям презрително към всякакви подобни суеверия глупости в моя нов щастлив живот. В голямата ми къща с кристални полилеи, ренесансови статуи и парфюм, струящ от тавана, чичо Севенези и неговите сънища нямаха място. Започнах да съжалявам, че дойдох да го посетя. След като видях проститутката, просто трябваше да си тръгна. В този момент се почувствах подла, понеже ми идваха такива абсурдни мисли. Огледах бедната стая. Едно време го обичах с цялото си сърце.

— Защо не ми позволиш да ти помогна? — попитах.

— Защото можеш да ми дадеш само материални неща, от които нямам нужда, те няма да помогнат с нищо на душата ми. Мислиш ли, че ще бъда по-щастлив в голяма къща с черен мраморен под?

— Какво според теб означава този сън?

— Не знам. Никога не знам, докато не стане прекалено късно, но всичките ми сънища са предвестници на нещо лошо.

Въздъхнах.

— Трябва да тръгвам, но ще ти оставя малко пари на масата.

— Благодаря, не забравяй другия път да донесеш данните на твоя любим.

— Добре — съгласих се уморено, доброто ми настроение почти се бе изпарило.

Къде отиде онова време, когато с часове разговаряхме късно вечер, след като всички си легнат? Вече нямаше какво да си кажем. Знаех, че причината беше у мен. Страхувах се да го допусна твърде близо до себе си, за да не пречупи крехките крила на моето щастие. Никога през живота си не съм била така щастлива, но знаех, че той притежава силата да унищожи всичко. Всъщност бях сигурна, че може да го направи.

Съзнавах, че всичко беше твърде хубаво, за да бъде реално, но на всяка цена трябваше да поддържам илюзията за щастие. Реших известно време да не се виждам с чичо Севенези.

Три месеца по-късно Люк изпадна във възторг, когато му съобщих, че съм бременна. Ако бебето беше момиче, щях да го нарека Ниша. Баба Лакшми бе искала на мен да дадат това име и исках да я зарадвам, като кръстя пра внучката й Ниша. Красива като пълнолуние. В цялата спалня окачих снимки на Елизабет Тейлър, така че първото което виждах сутрин и последното вечер, преди да си легна, да бъде нейната красота.

Започна да ми прилошава всеки ден. Баба Лакшми ми препоръча сок от джинджифил. Люк ми донесе цветя, увити в сребриста хартия, и ми нареди да не върши нищо.

Така както лежах кротко на леглото, една вечер Люк седна до мен и започна да ми разказва за миналото си. Останал сирак на тригодишна възраст. Майка му — млада китайка, била изнасилена от японски войници, които я захвърлили, защото сметнали, че е мъртва, но тя някак оцеляла и го родила, макар в края на краищата да умряла от недохранване на стълбите на католическо сиропиталище. Една сутрин монахините отворили вратата и видели дете, което плачело над изстиналата си майка. Цялото му тяло било покрито с рани, коремът му бил подут от глисти.

Дали му името на монахинята, която го открили — сестра Стедман, възпитали го като християнин, макар че упорито си оставал будист и всичко японско странно го привличало. Силата на волята го държала. Разплаках се, когато ми разказа как малкият Люк се събуждал посред нощ, ставал от мекото си легло и настанявал малкото си телце между двете най-долни полици на бюфет. В продължение на година монахините го намирали всяка сутрин между двете твърди дъски. Мислех си за детето Люк с подут корем и тънки крайници и се питах дали и тогава очите му са били такива неразгадаеми.

Месеците се точеха много бавно. Всеки ден тялото ми се променяше. Лежах на хладния под във всекидневната и гледах рисунките на тавана. Всъщност не бях сигурна дали ми харесва да ме наблюдават отгоре. Художникът беше нарисувал тези хора така, че не само да изглеждат живи, а все едно присъстват, сякаш бяха от някаква раса, която съществува на друго ниво в мазилката на моя таван. Когато изгасвах лампите и се качвах горе, те слизаха долу и се черпеха с храната в хладилника. Ако ги гледах много дълго, започвах да виждам как променят израза си. Повечето пъти ми изглеждаха безразлични, но понякога, само от време на време, ми се струваше, че се забавляват от това, което ставаше в къщата. Колкото повече гледах непознатите им лица с горди римски носове, малко самодоволния им вид и извитите им разглезени устни, толкова повече ми се искаше да взема една четка и да белосам целия таван. Но Люк ги харесваше там, горе. Гордееше се с тавана. Твърдеше, че бил произведение на изкуството.

Предполагам, че всичко идваше оттам, че ми бе скучно. По цял ден нямаше какво да правя, освен да чакам Люк да се върне. Приятелките ми липсваха, вече не се виждах с тях. Рядко ходех на пазар, бях накупила толкова много неща, че щяха да ми стигнат за цял живот, освен това, разбира се, не ми се разрешаваше вечер да се разхождам сама от страх да не ме отвлекат, да не ме изнасилят или да не ме убият. След като ми беше забранено да цапам хубавите си ръце с обикновена домакинска работа, както и с градинарство, се бях превърнала в безполезна съпруга. Кога щеше да дойде бебето?

Влязох в кабинета на Люк, той стоеше с лице към прозореца, с гръб към мен. Изпънат. Беше някъде много далеч. Бе потънал в музиката, която се носеше около него, слушаше изповедта на изоставената от любимия си японка, която страдаше.

„Разбъркай отровата,

искам да отида при духовете на мъртвите

понеже съм нежелана.

Пътят към рая е много приятен.“

Стоеше смълчан и неподвижен, заслушан в умоляващия женски глас, придружен от плачещите звуци на флейтите. Наблюдавах го както беше застанал там, знаех, че в душата си е тъжен. Имаше една част дълбоко у него, до която не можех да стигна. Чувствах, че тя се протяга към мен като тънко капризно пипало, което отказваше да се подчини на желязната воля на господаря си. Постепенно започнах да разбирам желанието на чичо Севенези да усети ледени устни, защото аз също копнеех за студените далечни устни на моя съпруг.

— Люк — повиках го тихо. Видях нещастното малко момче с подуто коремче да става от пода, да изтръсква парцаливите си дрешки и да пристъпва в хубавял тъмносин костюм, който Аму вчера изглади. Така пременен, Люк се извърна от прозореца и застана срещу мен.

— Върнала си се — отбеляза с усмивка.

— Да — казах и пристъпих към протегнатите му ръце. Бебето остана между нас. Обичах го силно.

— Какво купи? — попита снизходително и леко погали корема ми. Стаята беше студена, но пълна с цветовете на залеза. Зад гърба му залязващото слънце грееше яркочервено.

— Купих ти подарък — заявих и се опитах да се взра в очите му. Да видя какво има зад тях.

Той вдигна вежди. Дръпнатите му очи гледаха с любопитство.

— Добре, къде е той?

Излязох навън и се върнах с дълга тясна кутия. Той разкъса обикновената зелена хартия, вдигна капака и погледна вътре развеселен.

— Защо ми е бастун? — попита и го извади от кутията.

— Много отдавна бастунът е служил човек да се фука с пръстените си. Този е изработен от змийско дърво, а дръжката му е от слонова кост — обясних с шеговит упрек.

— Хм, много е изящен — оцени го той и огледа внимателно малката глава на тернер на дръжката. — Откъде го намери? — попита и прокара ръка по дървото, което беше толкова тъмно, сякаш с векове е било киснато в змийска кръв.

— Тайна — казах, надявайки се да звуча тайнствено като него.

Той остана на неговия леден остров и се засмя.

— Ще го пазя, защото много го ценя.

Обичах го дори когато усещах, че разстоянието между нас се увеличава.

Тази нощ сънувах, че господин Велапан, нашият личен лекар, идва на посещение. Седяхме заедно пред лятната ми къща. Беше горещо и той бе свалил обувките си.

— Много ли е зле? — попитах.

— Боя се, че новините не са добри — отвърна.

— Колко е зле положението?

Той поклати глава.

— Няма да изкараш до края на седмицата — каза тъжно.

— Какво? — викнах. — Значи няма да мога да се сбогувам с всички?

— Не — кимна лекарят и аз се събудих. Сгуших се до здравото тяло на Люк и дълго лежах будна, заслушана в дишането му. Имаше толкова неща, които все още не знаех за него. Той не беше мой. Какво криеш от мен, Люк?

Признавам, че стоях отвън до вратата на кабинета с основната цел да подслушвам. Шепнещият бог ме накара да го направя. Може би не трябваше да го слушам, защото никога вече нямаше да бъда щастлива. Сега знам, че щастието е единственото предимство на невежия, на простия, който не може да види или пък предпочита да не вижда, че животът, целият живот е изпълнен с тъга.

Зад всяка добра дума се крие лоша мисъл. Любовта умира на леглото на горния етаж.

— Какво яде? — попита той по телефона и аз веднага разбрах. Той имаше любовница.

Той има любовница.

Тази мисъл блъсна мозъка ми с такава сила, че се олюлях. Кръвта затуптя в главата ми и коридорът пред кабинета на Люк се завъртя в замаяни смеещи се кръгове. Той си имаше друга. Но нали сякаш вчера беше влюбен в мен. Значи е вярно, че любовта е жестока и лети от сърце на сърце.

Глупачка. Смахната глупачка. Да не си мислила, че ще го задържиш?

Мъж като него.

— Добре, значи ще се видим в девет — каза той, преди да разбера, че разговорът прекъсна. Гласът му не беше нито нежен, нито похотлив както си представях, че ще бъде, но на другия ден в девет щяха да се срещнат. В девет. Когато трябваше да бъде на съвещание на борда на директорите.

Усетих как бебето ми рита. Силно.

Коленете ми се подгънаха и се свлякох на земята. Издадох слаб звук, но той не ме чу. Вече провеждаше друг разговор, гласът му беше рязък и служебен.

— Купи този идиот — нареди студено, докато аз лежах смазана на пода пред вратата му. След това ме обхвана паника. Трябваше да се махна оттам. Парализирах се от страх. Бях сигурна, че всеки момент ще отвори вратата. Започнах да пълзя на четири крака.

Не биваше слугите да ме виждат в това положение. Значи той имаше любовница. Ръцете ми трепереха. Усетих, че ще припадна. Бях получила предупреждение. Вълкът не си мени нрава. Коя беше тя? Как ли изглеждаше? На колко ли години беше? Колко време продължаваше това? Придвижвах се едва-едва, виеше ми се свят. Не исках Аму да ме види така. Успях да се кача по стълбата като здраво се държах за парапета. Мразех себе си, мразех онова ужасно нещо в мен, което ме правеше тъй противна. Така грозна. Нищо чудно, че дори собствената ми майка ме мразеше свирепо. След това една примамлива мисъл се появи в съзнанието ми. Ами ако съм сгрешила? Надеждата се изля в жилите ми като малки мехурчета, които не убиваха. Те съскаха като кока-кола в кръвта ми. Ами ако съм сгрешила? Седнах тежко на леглото. Бодежите в корема ми бяха изчезнали, сърцето ми се успокои. Вдигнах очи и го видях в стаята.

Втренчих се в него като че ли беше призрак.

— Любима, добре ли си? — попита той загрижено.

— Да, мисля, че съм добре — изрекох с безчувствени устни. Погледнах в безизразните му очи, той ме наблюдаваше, обезпокоен от необикновено пребледнялото ми лице.

— Сигурна ли си? Изглеждаш ми малко бледа.

Кимнах, но успях да се усмихна.

— Бебето добре ли е?

Пак кимнах и се усмихнах малко по-широко.

Той се успокои и се засмя.

— Ще си взема душ преди вечеря.

На другия ден щях да го проследя. Трябваше да знам кой го чака в девет часа.

Спах лошо и се събудих с натежало сърце и с мисълта, че ме е предал. Нямаше граница между съня и будното състояние. Навън бе още тъмно, след известно време слънцето щеше да се появи над върховете на боровете. Въздухът беше приятно хладен. Замислих се какво ли е яла вчера. Кейкчета, ориз с пилешко, юфка, нази ламак[3], сатай, мее горенг[4], свинско с мед. Възможностите бяха безкрайни, разновидностите на малайската храна биха изплашили всекиго. Тя би могла да е китайка, индийка, малайка, сикх, евроазиатка или смесица от всички, които изброих.

В главата си усещах туптяща болка. Когато се видях в огледалото, лицето ми беше подуто и на петна. Имах измъчен вид. Не можах да разбера защо не му се сърдех. Гневях се на нея. Върнах се в леглото и лежах, докато познах по звуците, че моята къща се разбужда. Музика, пускане на вода в тоалетни, тракане на тенджери и тигани в кухнята.

Мъркането на скъпия мерцедес на Люк се отдалечи. На вратата се почука тихо и Аму влезе. В костеливите си ръце носеше малък поднос.

— Иди да си измиеш зъбите — нареди ми и остави подносчето на малката масичка до леглото. Носеше се миризма на любимата ми закуска. Две малки оризови хлебчета, напоени по средата с кокосово мляко, с тънки и хрупкави крайчета. Погледнах кръглите хлебчета, стори ми се, че и те ме изгледаха, лъщяха свенливо в съвършенството си, а на мен ми идваше да повърна.

— Какво има? — попита Аму. Набръчканото й лице се бе изострило. Очите й се впиха в мен като игли.

Ох, Аму, искаше ми се да изплача, той има връзка с жена. А тези хлебчета само ми се смеят.

— Нищо — отвърнах.

— Добре тогава, изяж ги, докато са хубави и топли. Сега отивам на пазар, ще се видим по-късно.

Известно време тя ме наблюдаваше напрегнато, аз кимнах и се усмихнах. Стори ми се, че се канеше да каже още нещо, но явно промени намерението си, поклати глава и излезе. Седях и се взирах в закуската, докато чух Куна, нашия шофьор, да тръгва с Аму, седнала на задната седалка. Тогава станах от леглото. Краката ме понесоха по студения под. Ярката слънчева светлина проникваше в спокойната къща и чакаше да види какво ще направя. Отворих вратата и влязох в неговата стая. Тя беше като фризер. Изключих климатика и там също стана тихо.

Стаята ме наблюдаваше със студено неодобрение. Там бях неканена гостенка. Огледах познатата стая с нови очи. Всичко ми изглеждаше различно. Ризи, които аз бях купувала, се смееха на моята глупост, носни кърпички, които с любов бях гладила, хихикаха в ъглите. Отворих един шкаф, чекмедже и малко шкафче и все докосвах неща, които той беше пипал, носил, беше обличал, обувал. Главата ми се замая от болезненото усещане за празнота в тялото ми. Сякаш някаква грамадна ръка се беше пресегнала и изтръгнала вътрешностите ми. В мен беше останало само бебето. То висеше вътре само за себе си. Като онези чудесни великденски яйца, които правят в Англия, с пластмасова играчка вътре. Неоправеното легло ме гледаше нахално със смачканите си чаршафи. Цяла нощ бяха лежали с моя съпруг. Качих се на леглото и застанах до средата. Къщата се бе заслушала, а четирите стени на стаята му ме наблюдаваха, когато започнах да пищя. Пищях, докато прегракнах.

Навън времето се бе променило. Събираха се мрачни облаци и в стаята притъмня. Едри капки дъжд започнаха да тропат по покрива. Изтощена се свлякох тромаво като купчина върху леглото. Не можех да й дам съпруга си. Твърде много го ценях, за да го отстъпя на улична проститутка. Прекалено много го обичах, за да се откажа от него. Стегнах отпуснатото си тяло и легнах по гръб в хладните чаршафи. Щях да го очаровам отново. Има едни мъже бомо, малайски шамани, при които можеш да отидеш, ако искаш да примамиш някого. Да, това трябваше да направя. Тогава реших, че това бе единственият начин той да бъде вечно мой.

Ненадейно Аму се появи на прага. Изглеждаше разтревожена и изплашена. Дали ме е викала? Не бях чула нищо. Тъмните й очи бяха помрачени от мъка. Едва когато погледнах излъчващото й състрадание лице, устните ми се разтрепериха, сълзи замъглиха очите ми и парещата болка в сърцето ми изкрещя истерично. Отворих уста и започнах да вия. Тя се качи на леглото и притисна главата ми към провисналите си гърди. Без да й кажа, тя разбра, че между господаря и господарката й нещо не беше наред. С челото си усетих гръдната й кост. Тя леко ме люлееше. Не изрече нито дума. Не разказа нито една история за интригите на леля си или на злобния си втори братовчед. Люля ме, докато преминах брода на реката от сълзи.

— Рибата и месото — напомних й със задавен глас.

Представих си продуктите, купени от пазара, подредени в найлонови пакетчета върху кухненската маса. Видях лъскавите черни мухи, които кръжаха над тях предано като обвити в траурен воал опечалени около тялото на мъртвец. Тя кимна и безмълвно излезе. В този момент я обичах повече от всички на света.

Краката отново бяха мои и бях в състояние да ги командвам. Станах от леглото и позвъних на компания, която даваше коли под наем. Дали мадам ще остави номера на кредитната си карта, или ще плати в брой? В брой, моля. В два часа следобед. Добре.

В два колата пристигна. Закарах я в края на улицата и я паркирах под едно дърво.

В шест и половина Люк се прибра. Изглеждаше весел.

— Добре ли прекара деня? — попитах.

— Много добре. А ти?

— Чудесно. Бебето е добре.

Той се приближи и ме целуна по слепоочието, любимото му място. Устните му бяха хладни и познати. Юда. С каква лекота ме лъжеше! Взрях се в него и за мой ужас сълзи бликнаха от очите ми. Бързо потекоха по бузите ми.

Той онемя.

— Какво става? Какво има? — извика тревожно.

— Хормони — отговорих му със слаба усмивка. Нямаше нужда да го тревожа.

— Наистина ли? — Не изглеждаше убеден.

— Да, наистина. Кога тръгваш за съвещанието?

— Съвещанието е в девет, но мога да го отменя, ако не се чувстваш добре.

В този момент му се удивих. Какво абсолютно хладнокръвно същество. Стои пред мен и показва признаци на искрена тревога без ни най-малка следа от вина.

— Не, много съм добре. Може би съм малко уморена. Върви. — Дали гласът ми не звучеше сърдито? Обаче той изглеждаше доволен. — Ще си почина малко. Ще ти кажа довиждане сега…

Той моментално разбра. Дойде и ме целуна нежно по устните.

— Добре, почини си. — На устните му играеше лека усмивка.

Усмихнах му се в отговор. Копеле такова. Как можеше да бъде толкова безчувствен? Предпазливо станах от стола. Не исках да правя впечатление на непохватна. Без съмнение тя е грациозна и слаба, но имах планове по отношение на нея. Нямаше да ме задоволи нищо друго, освен главата й на тепсия. Усетих как очите му ме наблюдават, докато се отдалечавах тежко. Горе се заключих и седнах на леглото, да почакам. Щом го чух да затваря безшумно вратата на стаята си, излязох от моята и слязох долу.

Докато вървях по алеята, сърцето ми биеше лудо в гърдите. Ами ако стои на прозореца и ме гледа? Просто щях да кажа, че съм излязла да разведря главата си. Слънцето вече се беше скрило зад дърветата. Гаснещият ден излъчваше червеникава и златиста светлина, когато излязох през портата. На осветения му прозорец нямаше никой. Той все още беше под душа. Стигнах до края на уличката, която водеше към главната улица. В края й беше тъмносинята кола, която бях наела. Влязох в колата разтреперана. Вече се стъмваше. Чаках.

Скоро неговата кола ме подмина. За част от секундата се парализирах от страх. После ръцете и краката ми започнаха да действат. Ключът се завъртя и моторът заработи. Натиснах педала на газта. Лесно се държах на разстояние от него. Последвах го дотам, където скъпи търговски центрове се надигаха от земята като разбудени великани. Той спря пред магазин за китайска билки. На първия етаж над магазина имаше фризьорски салон, а една обява предлагаше: „Златни момичета като компаньонки“. До китайския билкарски магазин се виеше малка тясна стълба, затворена с метална врата. Докато наблюдавах вратата, тя изтрака и се появи невероятно красиво младо момиче, с две цепки отстрани на дългата черна рокля, избродирана със златни бамбукови клончета. Безупречни крака се показаха през дългите цепки на роклята, а черна коса, отрязана до раменете, обрамчваше усмихнатото й кръгло лице. Красивото момиче махна на мъжа в билкарския магазин, но той не й отговори. Тя слезе по няколкото стъпала, стъпи на улицата и седна на задната седалка в колата на Люк. Той потегли, без да се обръща назад.

Седях и стисках волана един час или може би десет минути. Времето бе загубило значение. Коли минаваха. Докато седях и гледах, други момичета слизаха по тясната стълба в най-различни прилепнали, разкриващи определени части на тялото рокли и с лекота сядаха в скъпи коли, понякога и в таксита. Докато най-накрая наблизо мина амбулантен търговец, който продаваше юфка. Той натисна звънеца на велосипеда си съвсем близо до стъклото ми и аз се пробудих от безпаметния сън.

Запалих колата и обърнах към къщи. Изведнъж в безчувственото си тяло усетих слаба болка. Тя започваше от лявата страна на корема и пълзеше като капка отровно синьо мастило в кръгла купичка с мляко. Растеше и обхващаше по-голяма площ. Знаех, че скоро млякото в цялата купичка щеше да бъде отровено, но най-сетне завих по нашата уличка. Как се прибрах, е мистерия на силата, която се крие в подсъзнанието. Но тя ме върна вкъщи.

Паркирах колата на улицата и тръгнах пеша. Болката се усилваше. Стиснах корема си и се свлякох безпомощно на земята. Но той не биваше да узнае, че съм излизала от къщи и че съм го проследяла. Започнах да пълзя към къщата. В замъгленото ми съзнание се мяркаха образи — съвсем младо момиче в рокля на зряла жена седна в лъскава кола, то ми махна с ръка. Билкарят от магазина ме погледна безизразно, човек веднага можеше да види, че не беше доволен.

На четири крака стигнах до портата. Позвъних на звънеца и се свих на кълбо от ужасна болка. Представих си как красивото момиче маха с ръка. В корема ми нещо се късаше. Вратата се отвори. Аму падна на колене. Виждах очите й размазани, но тя обхвана лицето ми със слабите си ръце. После звездите изпопадаха от небето и аз потънах в тъмнина. В красива тъмнина.

Събудих се в кола, която се движеше, но една минаваща наблизо богиня се смили над мен и ме хвърли отново в красивата чернота, където живееха звездите. Помня, че с краката си усещах вятъра, над главата ми имаше светлини. Те също бързаха. Чух шум от колелета на носилка. Настоятелни звуци. Помня, че чух и гласа на Люк. Хладината беше изчезнала от гласа му. Така му се пада, помислих си, затворена в моя черно-червен свят. Гласът му звучеше гневно и настоятелно. Чувах го отдалеч и като в мъгла.

Момичето е черна рокля, украсена със златна бродерия, ми махна с ръка. Лицето му се усмихваше с лъчезарна младежка и красива усмивка. Мъжът от магазина за китайски билки ми се подиграваше. Той също не ме харесваше. Момичето се кикотеше, а мъжът се присмиваше. Бях сбъркала. Той не беше недоволен, защото двамата бяха съзаклятници. Отдалече чувах смеха им. В замиращия звук усетих нова раздираща болка. Пред очите ми всичко стана чисто бяло и след това черно. Тъмнината е благословена…

Нарекох я Ниша. Гледах я като същинско чудо. Тя размахва мъничките си ръчички и крачета и издава щастливи звуци. Как е възможно нещо толкова мъничко и беззащитно да бъде толкова силно? При нея отивам, когато, болката стане непоносима. От лъчезарната й усмивка болката се снишава и изчезва като страхливка.

Той продължава да спи в другата стая. Мисля, че съм го уплашила. Студените му очи ме гледат особено загрижено. Оглежда ме внимателно, но аз вече съм отровена от момичето, което ми маха с ръка. Вчера седях в кабинета му и прерових чекмеджетата му. Естествено, не намерих нищо. Обаче днес пребърках жабката на колата му и открих една снимка. Да, намерих нейна снимка. Снимана е в хотелска стая. Красотата й прелива от снимката, потича по любопитните ми ръце и ги разтреперва. Взирам се в очите й. В тях има нещо смущаващо вечно. Също като езеро на смрачаване. Незабравими, тайнствени и мечтателни.

Може ли езеро да се усмихва? Вероятно в тъмното.

Тя е облечена с широка тениска, къпе се в слънчева светлина. Прилича на кораб на неустоимата съблазън. Как ли изглежда заспала по корем, с глава, пъхната в извивката на врата му? Косата й е мокра, тя се смее безгрижно. В застиналата й усмивка има нещо ужасно невинно. Съзирам огромната й нужда да бъде обичана. Тя е влюбена в него. Желанието й е изписано по негримираното й лице като утринна роса върху стръкчета млада трева.

Иска ми се да можех да й цитирам Терънс Дигъри[5] — „Желанието се дефинира като преследване на нещо отдавна загубено“. Бих искала да й кажа, че онова, което отначало й изглежда съвсем ясно, избледнява, както става днес с миналото, както в бъдеще ще стане и с днешния ден. Тя не играе честно, но аз имам отговора, който тя няма. А въпросът е: „Коя ще ме замести?“.

Преди две години аз бях видението с тъжни очи на портрета, но все пак съществуват магически разлики. Изглежда тя пуши. Да, виждам пакет ментолови цигари някъде зад нея. Но когато всичко е казано и направено, подобна изисканост няма особено значение. Времето лети. Тя ще се събуди от своя сън. Може би след десет или след пет, или след две години. Коя ще те замести теб?

Отзад върху масичката до леглото виждам портфейла, който му подарих преди две години за рождения му ден. Връзка ключове, един от които е за нашата входна врата, е хвърлена до портфейла. Нагънати върху голям фотьойл са чифт джинси — нейните, и неговият лосион. Хавлиена кърпа лежи небрежно захвърлена на седалката на фотьойла. Използвана е. Създадено е нещо общо, общ парфюм и скрити мисли. Вижда се само краят на голямо легло. Чаршафите са смачкани. Да… надникнах в любовното им гнездо. Видях дантеления черен сутиен, прехвърлен върху панталона му. Предстоят ми много години, които ще преживея в тази част на тяхната хотелска стаичка. Ще се изредят дни, седмици, месеци, години, когато ще поглеждам през прозореца и ще виждам неподвижни облаци в далечината, после отново ще се връщам в любовното им гнездо. Денем и нощем то винаги ще си бъде там. Друг сутиен ще виси върху панталона на моя съпруг.

От джамията надолу по улицата моллата отправя във високоговорителя хвалебствени песни към Аллах. Дълбокият му глас кънти и се носи като ехо на смрачаване.

— Аллах-о Акбар, Аллах-о-Акбар.

Винаги съм обичала звука на молитвите им. Като дете слушах призива им, който ми се струваше така осезателен, сякаш можех да се изкача по него, сякаш той беше чудотворна постройка във въздуха. Поглеждах през прозорците й и се катерех по стълбите й, сътворени от магическите звуци, докато стигнех най-високото помещение, където… Не, тези дни отдавна отминаха. Пъхам снимката обратно в жабката. Чувам как Аму пее на Ниша. Тя е добро бебе.

Отидох да видя чичо Севенези. Поисках да ми даде името на добър бомо шаман, който може да прави черна магия. По снимката си личи, че тя е опасна. Влюбената жена винаги иска нещо повече. Проститутката иска само онова, което се намира в портфейла на мъжа. Влюбената жена иска да узнае какво крие сърцето му. Дали образът й е гравиран върху него.

[1] Муруган — древнотамилски бог на лова, войната и победата. Често го представят с шест лица и дванайсет ръце. — Б.пр. ↑

[2] Кая — конфитюр от кокосов орех, който се маже дебело върху филия. По желание върху филията се слага полусварено яйце. — Б.пр. ↑

[3] Нази ламак — малайско ястие с ориз, който се вари в кокосово мляко. Отделно се приготвят пържена риба, пържено пиле и яйца и се сервират върху ориза. — Б.пр. ↑

[4] Мее горенг — индийско ястие, което се приготвя с доматен и соев сос, червени и зелени чушки и юфка. — Б.пр. ↑

[5] Терънс Дигъри — учен, който работи в областта на сравнителната литература, специализирал се във визуалните изкуства, литературната теория и критика. — Б.пр. ↑

Лакшмнан

Тази сутрин се сипе ситен дъждец.

Сега го чувам как вали и в главата ми. Тап. Тап. Тап. Все едно че дете чука по прозорец. Страшно съм уморен. Скоро ще навърша петдесет, а се чувствам като стогодишен. В ръката си усещам болка, която пълзи нагоре чак до рамото, а когато нощем лежа буден в леглото и слушам дишането на жена ми до мен, понякога сърцето ми пропуска по няколко удара. То също е уморено. Просто копнее да спре.

Сънувам я. Тя ми носи кошници с цветя и плодове.

Сияе с прелестта на своите четиринайсет години. Как й завиждам само! „Вземи ме при теб, Мохини“ — моля я, но тя само допира хладните си ръце до устните ми и ми казва да проявя търпение. „Колко години още ще преживея с тази моя вина?“ — питам, а тя клати глава и казва, че не знае.

— Беше случайност — казват всички, които нямат вина, наместили се удобно в своя пашкул от скръб. Но не и аз. Защото инцидентът стана заради мен. Моя беше грешката. Аз бях тъпакът, който се подхлъзна и падна в дупката, където тя трябваше да влезе, за да бъде в безопасност.

Всеки убива онова, което обича. Но не всеки умира.

Вярно, че не умира, но как живее. Боже мой, как живее…

Преди много години четох за един арабски пътешественик Ибн Батута, който живял през четиринайсет век.

Той пише, че докато султанът на Мул-Ява седял и давал аудиенция, се явил мъж, който държал в ръката си нож, много подобен на уреда, използван от книговезците, и произнесъл дълга реч на непознат език. След като свършил, мъжът хванал ножа с двете си ръце и прерязал гърлото си с такава сила, че главата му паднала на земята. Султанът се засмял и рекъл: „Такива са нашите роби. Правят го само от любов към нас.“

Това направих и аз. Отрязах главата си от любов към моята сестра.

Мислех, че никога няма да говоря за нея, и ето че сега след толкова години мълчание, чувствам, че се налага. Девет месеца прекарахме скрити някъде дълбоко в майка ни, гледахме се, делихме всичко — пространство, течност и смях. Да, точно така, смях. Сестра ми ме разсмиваше от сърце. Без да изрече и дума, тя правеше света по-ярък и блестящ. Ние никога не говорехме! Защо човек да говори на ръката, на крака или на главата си? До такава степен тя бе част от мен. Когато онези японски копелета я отведоха, те изтръгнаха една жизнено необходима част от мен. Щом затворех очи, виждах лицето й и копнежът ставаше непоносим. Идеше ми да крещя, да викам и да руша. Не крещях. Не виках. Само рушах.

В началото нападах и мачках най-близките ми хора, бълвах огън и превръщах всичко около мен в пепел. Изпитвах животинско удоволствие да пораждам конфликти, да виждам как расте страхът в очите на хората около мен, но и това не ме задоволяваше. Дори не ми стигна, че размазах с пета сърцето на мама, преизпълнено с любов към мен. Исках да залича себе си. Как можех да постигна успехи, да забогатея и да бъда щастлив, след като бях убил собствената си сестра? Понякога седя и се чудя кой бог ме наказа с онова главоболие в деня на матурата? Възможно ли е да е бил самият повелител Лакшмнан, направил пръв опит да спъва собствения си живот? Възможно ли е ножът на книговезеца вече да е свършил ужасното си дело?

Знам, че Димпл се изненада, когато поисках да дам своя принос към нейната поредица за историята на рода. Защото преди това й бях отказвал стотина пъти.

— Защо сега, татко? — попита тя смаяна.

Сега, защото гневните огньове, които ме изгориха отвътре, вече прегарят и оранжевите въгленчета тъмнеят. Сега, защото Ниша трябва да чуе моята част, тъй като аз също имам част и най-сетне сега, понеже идва момент, когато човек трябва да си признае и да се изправи лице в лице пред колосалните си грешки.

Понякога главата ми, която се търкаля по земята, вдига очи нагоре към тялото ми, изумена от глупавите и невероятни неща, които тялото ми стори. Въпреки всичко не мога да спра. Имаше много неща за рушене, а аз безцеремонно се осакатих от любов към нея.

Истинската беда стана в Сингапур, където изучих добре пороците си. Едно добро семейство, познати на мама, ми предложиха да живея при тях. Те имаха син Ганеш, две години по-голям от мен, и дъщеря на възрастта на Анна, която наричаха Аруна. Като че ли още от първия миг, в който ме видя, тя ме намрази. Правеше отегчени гримаси и сипеше саркастични забележки, които макар и казани по заобиколен начин, бяха адресирани към мен. Обикновено майка й гладеше ризите ми, но веднъж много бързаше да излезе и помоли дъщеря си да изглади ризата ми. С отвращение, изписано на лицето й, Аруна взе ризата, за да я изглади, но аз я дръпнах от ръцете й.

— Не си прави труда казах грубо и се обърнах.

Същата вечер вратата ми се отвори и тя влезе в полутъмната стая. Беше само по нощница, коприненият плат очертаваше ясно гърдите й. Изумен, аз втренчих очи в тях. Когато се приближи към мен, се пресегнах и ги докоснах. Бяха големи и меки. Никога по-рано не бях докосвал женско тяло. Тя ми се нахвърли като изгладняла. Тази нощ я любих безброй пъти, а тя охкаше и се извиваше в прегръдките ми. Аруна никога не говореше. Преди да се зазори, тя си тръгна и остави остър мирис на страст в стаята. Отворих широко прозорците и изпуших една цигара. За известно време бях забравил Мохини, но чувството за вина се върна.

На другата сутрин на закуска момичето мълчеше. Не ме поглеждаше. Вече ги нямаше саркастичните забележки и странни физиономии. През нощта дойде отново. Изградихме си ритъм. Докато си тръгне на зазоряване, тя се запозна с тялото ми. Отворих прозорците и проветрих след нея.

Това се превърна в навик. Все по-рядко я гледах в лицето и с все по-голямо нетърпение очаквах голото й тяло. Някои нощи не идваше. Тогава пушех, докато заспя.

Един ден ми прошепна в тъмното:

— Бременна съм.

Колко наивен съм бил тогава! Тази мисъл изобщо не бе минавала през трескавия ми ум и аз се свих от внезапен ужас.

Тя ме прегърна силно и ме притисна отчаяно.

— Ожени се за мен — помоли.

Тази нощ не се любихме. Тя си тръгна разплакана. Седнах като вдървен на леглото. Та аз дори не я харесвах, изобщо не ставаше дума за обич. За мен тя беше нещо като сън или привидение, каквито човек вижда само нощем. Споменът винаги е смътен и замъглен. Всъщност какво си спомнях? Кадифен език по гърба ми, меки устни по затворените ми очи, допира на тялото й до моето и страстния вихър, който отнасяше моята вина. И, естествено, мириса й на мокра куркума. Не можах да заспя, затова скочих през прозореца и тръгнах да търся едно денонощно заведение, което често посещавах в Джалан Серангон. На жълтата светлина на газената лампа ебонитовото лице на Велу разцъфна в широка усмивка.

— Здрасти, учителю — поздрави ме весело.

Усмихнах се вяло и се отпуснах на дървен стол. Без да съм му поръчал, той постави чаша с димящ чай пред мен. После продължи работата си да охлажда чай и да пълни догоре високи емайлирани чаши. Известно време наблюдавах пенестата течност, сипана с опитна ръка, как заприличва на щраусово перо, после извърнах глава и се взрях в нощта. Бездомна котка дойде да мяучи в краката ми, един помияр пристъпваше и тършуваше сред боклука, изхвърлен до отводнителния канал. Цяла нощ седях и наблюдавах потока от хора, които идваха да изпият по един чай при Велу.

Първо мина излизащата от кино публика, шумна и весела, след това ученици от близкия колеж, млади и безгрижни, след тях проститутките и техните сутеньори, двама патрулиращи полицаи и най-после невероятно красивите травестити. Те ме гледаха смело в очите. Докато нощта потъваше все по-дълбоко в себе си, хората започнаха да стават все по-особени, най-накрая дойдоха метачите. Станах и си тръгнах.

Сутринта на закуска съобщих на бащата, че се местя.

Бил съм си намерил квартира при мои приятели, къщата им се намирала по-близо до училището, където преподавах. Не погледнах Аруна. Събрах си багажа преди да се смрачи, отидох в Китайския квартал и наех една порутена стая, която нямаше за какво да похваля. Една седмица по-късно перях чорапите си над мивката, когато брат й дойде да ме види.

— Аруна е мъртва — каза.

Образът й в полутъмното изникна пред очите ми — по нощница, с притворени от страст очи.

— Какво? — стъписах се.

— Аруна е мъртва — повтори той като замаян.

Представих си врата й, изпънат до краен предел, когато бе отхвърлила глава назад, извила се върху мен като гръцка скулптура. Кожата й имаше цвета на земята.

— Самоуби се — чух прегракналия му шепот, сякаш още не вярваше в станалото. — Просто тръгна и вървя в морето, докато се удави.

Представих си как силната й фигура се движи напред, отдалечава се, но споменът не беше болезнен. Трагедия. Клитемнестра[1] е мъртва. Тя никога повече нямаше да танцува в полумрака. Отидох юг погребението. Погледнах разстроените очи на бащата, приех недоумяващата скръб на майка й с добротата на убиец измамник, но когато погледнах в ковчега й, отново я видях просната на леглото, стиснала между бедрата си възглавницата ми, а тъмните й тъжни очи ме наблюдаваха. Пред тези очи не можех да лъжа. „Спи, Клитемнестра, спи. Защото те помня по-добре в полумрака“ — прошепнах пред скръбното й лице. Външно стоях като вкаменен. Детето ми беше мъртво. Нямаше кой да плаче за него. Върнах се в малката стаичка и я прогоних от мислите си. Тя стана прозрачна. Сбогом, Клитемнестра. Знаеш, че никога не съм те обичал.

Съвсем случайно, чрез приятел на мой приятел попаднах на моята нова любовница. Нали казват едно си отива, друго идва. Този път дойде моят ред да попадна в копринената прегръдка на безсърдечна любовница. Маджонг. Името й върши чудеса за мен. Тя прищраква в ухото ми. Това е таен език. Нещо като еротична команда. Никога няма да я проумееш, защото червените й устни не шепнат на теб. Едно щракване и аз, моето семейство, грандиозните ми планове, моите несъстояли се срещи, наченатото ми ядене, болната ми съпруга, лаещото ми куче, клюкарите съседи, всичко се размива и се превръща в пепел. Държа хладните й пулове в ръка и се чувствам цар, дори нещо повече, забравям мъртвата ми сестра. Стоя при нея до сутринта.

Ще ти кажа една истинска тайна за нас, безнадеждните комарджии. Ние не желаем да спечелим.

Знам, че докато губя, съществува причина, заради която да продължавам да играя. Ако спечеля голяма сума, ще стане необходимо да извърша непоносимото: да си тръгна, когато все още има пари, които да пръсна по моята копринена любовница.

Вярно е, че се ожених за Рани, за да легитимирам любовницата си. През годините останах верен на собственическото й чувство, на безразсъдните й изисквания дори докато семейството ми беше бедно и мизерстваше. Бях ужасен баща. Баща без глава.

Знам, че всички скъпи предмети в стаята на Наш са крадени, също както и знам, че Рани отрови душата на Бела срещу моето семейство. Макар и с горчивина да го преглъщам, дори знаех, че онази кучка биеше бедната Димпл до посиняване, обаче в края на краищата винаги трябваше да се върна при моята любовница, иначе не можех да понасям вината. Тя беше моят опиум. Тя обещаваше забрава. Сега смъртта приближава. Не се плаша от нея. Оттатък ме чака баща ми.

В началото на брака ни безкрайната ми скръб по Мохини дразнеше съпругата ми. „За Бога — възкликваше тя, — цели семейства са изтрити от лицето на земята. Но и само един човек да е останал, обзалагам се, че не се държи абсурдно като теб. Голяма работа, едно мъртво момиче, Лакшмнан. Животът продължава.“ Но след години тя се гневеше и ме ревнуваше все повече за това, че умрялата ми сестра беше по-реална за мен, отколкото тя. „Как смееш да ме обиждаш по този начин?“ — крещеше. Знаеш ли, на никого не съм казвал, но съм виждал как постъпваха японците с жените, които ставаха жертва на похотта им. Този спомен ме преследва в сънищата ми.

Случи се по времето, когато ходех на лов в горите с моя приятел абориген Удонг. Японски войници в джунглата са като състезатели по сумо в балетна постановка. Страшно се набиват на очи. Тропотът им се чуваше от километри. Една събота се натъкнахме на тях в едно сечище. Свихме се в храстите зад гърба на копелетата и наблюдавахме какво правят с една китайка. Вероятно е била комунистическа пратеничка, която е имала причини да не се бои от джунглата. Как само я използваха!

Боже мой, не мога да опиша какво правиха с нея. Най-накрая тя вече не беше човешко същество. Покрита със собствените си изпражнения, с течаща отвсякъде кръв, тя едва дишаше на земята, когато един от тях преряза гърлото й. Друг отряза едната й гърда и я напъха в устата й, все едно че я дъвче. Това им се стори забавно, смяха се гръмогласно, докато вдигаха циповете на опръсканите си с кръв панталони и тръгнаха напред по техния убийствен маниер.

Когато резките им гърлени гласове замлъкнаха, ние излязохме от скривалището си и застанахме над жената като вкаменени, не вярвахме на очите си, голите й крака лежаха настрани, лицето й беше изкривено и кървава буца месо стърчеше от устата й. Настана мъртва тишина сякаш дивата джунгла, която всекидневно се самоизяждаше, беше видяла ужасното клане и бе изпаднала в шок. Китайката и досега е пред очите ми. Виждам мълчаливата омраза на лицето й.

Оставихме я там както си беше като предупреждение, като присмех за комунистите. Тъй като се бояхме от репресии и не желаехме да се месим във войната между японците и комунистите, взехме с нас само спомена за мълчаливата й омраза. В кошмарите си виждам, че не стоим над комунистическата пратеничка, а над тялото на Мохини, краката й са полегнали на една страна, кърваво парче плът стърчи от устата й, а тя ме гледа с мълчалива омраза.

Бях невъобразимо несправедлив към Димпл, но вероятно тя ще ми прости, защото главата ми отдавна се търкаля. Наблюдавам я и виждам сенките от нещастие под очите й. Винаги съм знаел, че тя няма да бъде щастлива с него: бях сигурен, че той ще я пречупи. За такива мъже жените са играчка и притежание. Трябвало е да се ожени за Бела. Тя е по-твърда. Тя знае как да се справя с такива мъже.

Би трябвало да го разпитам каква е причината за сенките под очите на дъщеря ми. Трябваше да се изправя срещу него. Това е мое право и мое задължение като баща, но моят зет е умен. Той е жълт. С времето те са се научили да подкупват дори боговете си с лепкави сладки храни, така че защо не и тъст без глава? Той ме подкупи с тази голяма къща, в която живея сега. Запечата устата ми със сладкия цимент, с който е построена.

Аруна седи като неясно видение в долната част на леглото ми по нощница, с празни, но отворени очи и със стисната уста. Тя ме наблюдава. Без никакво съмнение така си я представям, но не мога да избягам от мисълта, че живее в края на леглото ми.

[1] Клитемнестра — дъщеря на Тундарей и Леда, съпруга на Агамемнон, майка на Ораст, Хризотемида, Електра и Ифигения. По време на отсъствието на съпруга си, споделяла властта с любовника си Егист. Заедно с него коварно убила Агамемнон, когато се върнал от Троянската война. По-късно по внушение на Аполон Орест изпълнил кръвното отмъщение над двамата убийци. — Б.пр. ↑

Пета част
Сърце на змия

Димпл

Чичо Севенези неохотно ми даде един адрес. Отначало отказваше, но настоятелните молби и зачервените ми очи му причиняваха болка. Отидох да се срещна с Рамеш, втория син на змиеукротителя. Той бе изучил опасния занаят на баща си, медитираше по гробища и имаше легално право да гони нежелани духове, да продава чародейки прахове срещу пари. Денем работел като санитар в болница, беше женен за втори път, нямаше деца, за него се носеше слух, че първата му съпруга полудяла.

Качих се на колата и тръгнах към Сепанг. Районът беше много беден. Малки дървени къщички бяха подредени от двете страни на улицата. Група младежи зяпаха моето БМВ едновременно с възхищение и завист. Лесно открих къщата на Рамеш. В градината имаше голяма статуя на Марнаман, бог на бирата и пурите. Суха костелива жена, със силно изпъкнали лопатки на гърба дойде да отвори вратата, когато извиках. Имаше съсухрено като на прилеп лице. Обаче беше млада. Забелязах, че аз и роклята ми й направихме впечатление.

— За него ли сте дошли? — попита.

— Да — отговорих.

Тя ме покани да вляза. Къщата беше дървена и малка, мебелите оскъдни и бедняшки. На тавана се въртеше вентилатор, но иначе жилището изглеждаше по-скоро запустяло, отколкото обитаемо.

— Моля, седнете — покани ме и посочи един стол близо до вратата. — Съпругът ми сега ще дойде.

Благодарих й с усмивка, а тя изчезна зад завеса с мъниста. След няколко минути един мъж раздели мънистените нанизи и влезе в малката стаи. Беше облечен с бяла тениска и панталон цвят каки. При появата му стаичката като че се сви и придоби клаустрофобични размери. Той имаше лице на пантера. Хищно, извънредно тъмно, излъчваше опасен мъжки мирис. Бялото на очите му така се открояваше, че те изглеждаха страшни. Рамеш се усмихна слабо и събра дланите на ръцете си в стар индийски жест на учтив поздрав.

— Намасте — каза. Гласът му звучеше доста културно. Всичко беше така неочаквано, че аз подскочих, но отвързах на поздрава му. Той ми посочи с жест да седна. Настаних се, а той отиде и седна на стола, които се намираше най-далеч от мен.

— Какво мога да направя за вас? — попита учтиво. Очите му не мигваха. Смутих се и помисли, че той вижда през мен. Сигурно вече знаеше за какво съм дошла.

— Всъщност аз съм племенница на Севенези, с когото сте играли като малки — обясних веднага. За част от секундата гъвкавото му тяло се скова, а очите му примигваха, като че неочаквано го бях зашлевила. Но този миг отмина. Сигурно съм си въобразяла. Вероятно така беше.

— Да, помня чичо ви. Той играеше с мен и с брат ми.

Не, значи не си го бях въобразяла. Започнах да мисля, че има зъб на чичо ми. Не е трябвало да идвам. Не е трябвало да му казвам за чичо.

Неочаквано той се усмихна широко. Имаше грозни зъби. След като ледът се пропука, аз се отпуснах.

— Моят съпруг си има друга. Може ли да ми помогнете да си го върна? — казах направо.

Той кимна. Още веднъж ми напомни на дебнеща пантера.

— Елате — нареди, изправи се като пружина и ме преведе през завесата от мъниста. Отзад имаше полутъмен коридор без прозорци. Той се обърна надясно, дръпна зелена завеса и влезе в малка стаичка, изпълнена със задушлива миризма на камфор и тамян. От пода се издигаше олтар, който беше приютил голяма статуя на бог или полубожество, което не познавах. Малки газени лампи горяха в кръг около статуята. В краката му като жертвоприношение бяха оставени варено пиле, плодове, бутилка с бира и подноси с цветя. Лицето на бога беше ужасно — с огромен лилав език, облещени очи, които гледаха право напред, и широко отворена уста, която сякаш надаваше рев от див гняв. Червена боя капеше от зеещата паст. На пода до олтара беше оставен извит нож, а до него човешки череп. В примигващата светлина на маслените лампи двата предмета блестяха зловещо. Замислих се дали беше същият череп, за който чичо Севенези ми разказваше, че принадлежал на Раджа.

Рамеш ме покани да седна на пода и направи същото. Със скръстени крака изглежда му беше много по-удобно отколкото на стола във всекидневната.

— Тя е хубава, любовницата му, много е хубава — каза. Запали ароматизирана пръчица и я забоде в един банан.

— На лицето си той има две дълбоки линии, които вървят вертикално от носа до устата, нали?

— Да — потвърдих нетърпеливо, искаше ми се да вярвам в изключителната му сила, която се излъчваше така непринудено, без показност или ненужна театралност.

Той сипа мляко в купичка.

— Вашият съпруг не е такъв, какъвто си мислите — изрече и ме погледна право в очите. — Той крие много тайни. Има лице на мъж, но сърце на змия. Трябва да се разделите с него. Той притежава сила, която ще ви унищожи.

— Но аз го обичам. Тя е виновна. Промени се, когато онази жена влезе в живота му — умолявах отчаяно. — Преди тя да се появи, той ми построи лятна къща. Изпрати ми жълти нарциси, понеже според езика на цветята те означават вечно твой.

Той ме изгледа твърдо.

— Грешите по отношение на него, но ще направя каквото желаете.

В този миг усетих страх. Да не се подчиня на пантерата, изведнъж ми се стори фатално. Ако се бе постарал да ме убеди… обаче бързата му капитулация говореше, че не храни илюзии. Не хранеше илюзии, защото знаеше много.

— Ще пусна неговата болест в млякото и богът ще го изпие.

— Защо казвате, че има змийско сърце?

Той ми се усмихна неуловимо, мъдро.

— Защото познавам змиите, а все пак той си остава змия.

Отговорът му ме накара да застина до мозъка на костите си. Не, все пак щях да остана при Люк. Ако тя си отидеше, той щеше да се промени. Майката на Александър Велики е спала, заобиколена от змии. Нищо лошо не й се е случило. Въпреки всичко щях да го задържа.

— Направете така, че тя да се махне — прошепнах с треперещ глас.

— Искате ли да я нараните? — попита той тихо.

— Не — отвърнах веднага. — Не, просто да я няма. — Тогава ми хрумна една мисъл. Ако тя си отидеше, той щеше да чезне по нея, а аз не желаех това. — Почакайте! — извиках. Бялото на очите му плуваше във въздуха пред мен в стаята без прозорци. — Направете така, че той да престане да я обича. Нека той да започне да се страхува от нея.

Той кимна.

— Така да бъде. Ще са ми нужни някои съставки, които трябва да купя от магазина — каза и се изправи. Пантерата беше пъргава и грациозна. Погледна ме. — Няма да се бавя повече от двайсет минути. Можете да ме почакате тук или да изпиете чаша чай с жена ми в кухнята. — След като завесата се спусна след тъмната му фигура, стаичката придоби зловещ вид. Сенки в ъглите оживяха. Черепът се усмихна мъдро. Газените лампи примигваха, а сенките се раздвижиха. Изправих се и се втурнах през завесата.

В коридора беше тъмно и прохладно. Преминах по него и стигнах до ярко осветената кухня. Всичко беше чисто и подредено. Жената с лице на прилеп се извърна както стържеше половин кокосов орех и ме изгледа.

— Вашият съпруг отиде да купи нещо — обясних й набързо. — Каза ми да дойда при вас на чаша чай.

Тя избърса ръцете си в саронга и се усмихна. Венците и зъбите й бяха почервенели от дъвкане на индийски пипер. Дребното й лице на прилеп изглеждаше съвсем приятелско, когато се усмихна. Облегнах се на вратата и я наблюдавах как приготвя чая. Кипна вода в метален съд на газовата печка.

— Като деца моят чичо е играл с вашия съпруг — казах, за да започна някакъв разговор.

Тя се обърна, ръката й механично гребна с лъжичка чай и го изсипа в голяма емайлирана чаша, кръглите й очи блеснаха и видях първия признак на оживление и любопитство в тях.

— Наистина? Къде е било това? — попита.

— В Куантан. Заедно са израснали.

Тя внезапно седна.

— Значи съпругът ми е израсъл в Куантан — повтори, сякаш бях казала нещо нечувано. Изведнъж сълзи бликнаха от очите й и се търкулнаха по съсухреното й лице. Погледнах я изненадано.

— Ох, не мога да понасям повече. Дори не знаех, че е израсъл в Куантан. Той никога не ми казва нищо. Боя се от него. Знам само, че първата му жена се е самоубила. Изпила хербицид, който изгорил вътрешностите й, и агонизирала в продължение на пет дни. Не мога да проумея какво става с мен. Толкова съм изплашена и… погледнете — изхлипа тя, изтича до едно чекмедже и извади черна чанта. Отвори я, обърна я обратно и силно я разтърся. Монети, няколко листчета, личната й карта и две квадратни сини пакетчета изпаднаха от нея. Взе пакетчетата и ми ги показа. — Това е отрова за плъхове — прошепна ми като обезумяла. — Нося я навсякъде с мен. Знам, че един ден ще трябва да я изпия. Само не знам кога.

Гледах я в недоумение. Когато ми отвори вратата, ми заприлича на безобидна мишка, съвсем различна от беснеещата жена с налудничав поглед пред мен. Нервно облизах устни. Нейната тревога ме потресе. Съпругът й също ме плашеше, обаче аз исках Люк обратно. Бих направила всичко, за да си го върна. Можех да изчакам още малко в компанията на тази странна разтревожена жена, за да върна съпруга си.

В предната част на къщата се чу шум и тя набързо прибра сините пакетчета, монетите и хартиите и ги пъхна в износената чанта. Изуми ме с каква скорост свърши всичко. С едно плавно движение избърса очите си, наля вряла вода върху листенцата чай и покри чашата с капаче. Още преди стъпките му да приближат кухнята, тя сипа кондензирано мляко и захар в две по-малки чашки. Без да промълви и дума повече, тя продължи да стърже кокосовия орех в голяма пластмасова купа.

Когато Рамеш се появи на прага, тя му хвърли бърз, трескав и пълен с боязън поглед, след това продължи заниманието си. Зачудих се какво ли й е сторил, та я е наплашил така, но чувствах, че на мен той няма да ми навреди. Все пак, ако го направеше, бях напълно готова да понеса последствията.

— Изпийте си чая. Ще започна молитвите сам. Така е по-добре. — Обърна се и излезе. Жената се надигна от пода, където стържеше кокосовия орех, сипа чая в две чаши и ми предложи едната, без да ме погледне в лицето.

— Ако желаете, може да го изпиете във всекидневната — предложи ми учтиво. В гласа и вече не се долавяше отчаяние. Беше спокоен и безличен. Съществото, нещо средно между прилеп и мишка, се бе върнало.

Седнах във всекидневната, където имаше малко мебели, и изпих чая. Топлата течност успокои опънатите ми нерви. Дълбоко в душата ми ме беше страх от черното дело, което се готвех да извърша. Скоро Рамеш дръпна настрани завесата от мъниста и се изправи пред мен, в ръцете си държеше пакетче, увито в червен плат. Набързо оставих чашата си на сода и приех издутата торбичка с подобаващо уважение. Поех я е две ръце.

— Дръжте солта в плата, сложете цялата торбичка в буркан и сипвайте под леглото на съпруга си от праха докато свърши. Винаги когато излиза вечер, вземайте няколко щипки в шепата си, повтаряйте мантрата, която ще ви кажа, колкото можете по-силно и със същия твърд тон му заповядвайте да се прибере.

Хвана ме за ръката. Неговата бе студена и суха. Обърна дланта ми и в продължение на няколко минути я разглежда. След това я пусна и ми каза мантрата.

Платих му, както ми се стори, жалка сума. Исках да му дам повече, но той отказа.

— Погледнете тази къща — рече. — Не ми трябва нищо повече.

Взех солта и се подготвих да си тръгна. Докато обувах обувките си, вдигнах очи да му кажа довиждане и забелязах, че ме наблюдава напрегнато. Очите му бяха тъмни и непроницаеми, лицето му — затворено и безизразно. Приличаше на черна мраморна статуя.

— Бъдете силна и внимавайте, иначе той ще спечели.

Кимнах, стиснах червената торбичка и тръгнах с бързи крачки. Всичко тук ми действаше ужасно на нервите. Чувствах как кръвта ми се движи като полудяла в тялото ми. Мина ми през ума да позвъня на чичо Севенези и да му разкажа всичко, но след това реших да не го правя.

Спрях в един магазин и купих няколко банана. После изхвърлих бананите край пътя, а червеното пакетче пъхнах в кафявия хартиен плик, в който бяха опаковани. Не желаех Аму да го види. Веднага щеше да разбере какво съдържаше. Познати са й всички видове отмъщения, към които прибягват отритнатите любовници. До известна степен ме беше срам. Какво би казал татко, ако ме видеше да ръся вълшебната сол под леглото на Люк? Какво би казала баба? Нямах сили да мисля на тази тема.

Видях, че Люк се готви да излиза. Облече копринената си риза в сиво и бяло. Изглеждаше много хубав. Усмихна ми се и ме целуна нежно по косата.

— Няма да закъснявам — каза.

Знам, че няма да закъснееш, съпруже със змийско сърце, помислих си. Сега вече и аз имах тайна. Тя ми даваше сила да се преборя с явните му лъжи. Той ме гледаше в очите и ме лъжеше. Добре, аз можех да правя същото.

— Да те чакам ли? — попитах с моята специална лека полуусмивка. Той отдавна не я бе виждал и като че се изненада.

— Добре. — Кимна с готовност.

Може би тогава започнах да го мразя. Не знам кога точно. Обаче продължавах да го обичам и още не можех да понеса мисълта да живея без него. Чух как замира шума от мотора на колата му в края на алеята, после изкачих стълбата ядосано, пръснах сол под леглото му и изрекох мантрата, навита като змия в устата ми. Заповядах му да се прибере.

След половин час направих същото. Сълзи от яд потекоха по страните ми. Заповядах му да се върне вкъщи.

След трийсет минути го извърших отново. Този път гласът ми беше станал рязък и изпълнен с омраза. Наредих му да се прибере.

— Ела си веднага — изсъсках злобно.

След по-малко от двайсет минути той се върна. Чух с изненада мъркането на мерцедеса. Рамеш наистина си знаеше работата. На път бях да спечеля тази битка. Идеше ми да се разсмея. Чух как Люк превъртя ключа на входната врата.

— О, прибра се рано — отбелязах нехайно.

За миг той замръзна сконфузен в средата на стаята. Изгледа ме особено.

— Какво има? — попитах. Усетих някакво безпокойство. Не желаех да изглежда като загубено дете. Той просто трябваше да се прибере при жена си и да я обича както по-рано. Втренчих очи в него, той продължаваше да ме гледа.

— Хрумна ми, че може да не си добре — каза с особен глас. — Помислих, че вкъщи нещо се е случило. Бях напрегнат и неспокоен. Наред ли е всичко?

— Да — изрекох тихо, станах и отидох до него. Сърцето ми се късаше, като го видях така сломен. Все пак не го мразех. Той беше моят живот. — Люк, всичко е наред. Нищо не се е случило. Хайде да си легнем.

— Стори ми се, че нещо пълзи по гърба ми под ризата — измърмори той на себе си.

Поведох го нагоре по стълбата, той вървеше отпуснато, не разбираше какво става. В леглото не пожела да се любим. Притискаше ме към себе си като дете, изпаднало в ужас от кошмар. Изплаши ме. Силата на солта под леглото ме изплаши. Смутеното лице на Люк и думите му: „Стори ми се, че нещо пълзи по гърба ми под ризата“ не излизаха от главата ми. Когато очите му не блестяха, Люк приличаше на подплашен и изпаднал в транс човек. Не можех да понеса отговорността да направя на каша прекрасния му ум. Тази нощ лежах будна часове наред и го слушах как диша. Веднъж извика и се задъха. Разтърсих го да се събуди и той с ужас се взря в мен, все още не можеше да излезе от кошмара си и не ме позна.

— Всичко е наред — успокоих го в тъмнината, галех го по главата, докато дишането му отново стана дълбоко и равномерно, той заспа върху гърдите ми. Защо глупавото ми сърце желаеше разяждащата отрова на неговите милувки?

На другата сутрин изметох солта. Събрах всички кристалчета и ги пуснах в тоалетната. Предишната вечер Люк прекалено много ме изплаши. Червената торбичка хвърлих в кофата за боклук и зарових предупредителния поглед на Рамеш дълбоко в съзнанието си. Никога повече нямаше да пробвам подобно нещо. Щях да обичам Люк, докато можех, и след това щях да бъда свободна. Това бе единственият изход за мен.

За да се утеша, подредих голяма фигура от цветя. Тя зае една трета от масата за хранене. Използвах само бели пъпки от рози, тис и лилави зюмбюли, приличаше на погребален букет, цветът беше траурен, но когато Люк влезе и го видя, възкликна:

— Димпл, колко е красиво! Ти наистина имаш талант да подреждаш цветя. — Той не разбираше, че белите пъпки от рози означават разлюбено сърце, тисът — тъга, а лилавите зюмбюли — мъка. Как да очакваш лъв като него да знае какви чувства са присъщи на дадени цветя? Вероятно неговата секретарка е открила значението на нарцисите, които ми изпрати, и на червените лалета, които ми донесе. Това беше обяснението, предположих.

Той продължаваше да се вижда с онази жена. Чувствах го с кожата си. Усещах го като допир от груб плат. Тя се материализираше в сънищата ми, махаше ми с ръка отдалеч. Понякога ми се смееше и клатеше глава недоумяващо. „Той не е твой мъж — казваше ми. — Мой е.“

Събуждам се и се взирам в съпруга си почти захласната. Той няма представа, че аз знам. Любовта му, нежните му ласки се хлъзгат като коприна върху разранената ми кожа. Купува ми скъпи цветя с кадифени листенца. Поглеждам го и му се усмихвам, той никога не бива да узнае, че знам как изглежда неговата уличница.

Сега трябва да мисля за Ниша.

Аму истински обича Ниша. Следобед двете лежат и дремят заедно в хамака под дървото. Понякога приближавам на пръсти, за да погледна двете същества, които най-много обичам на този свят, как спят под дървото. Капчиците пот върху горната им устна, равномерното им дишане и тънките венички, плъзнали като паяжина по затворените им клепачи, ме успокояват като притворени прозорци. Много е странно какви чувства събужда Аму у мен. Когато я видя в храма в компанията на други стари жени, тя изглежда нещастна, сякаш животът й е минал напразно, да я съжали човек. Но когато я гледам заедно с Ниша, свита в прегръдките й, си мисля, че животът й е пълен и богат.

Бела искаше да си купи къща и й обещах, че ще й дам пари за първата вноска. Сигурно Люк няма да има нищо против. Много лошо ще бъде, ако има. За рождения ми ден ми подари най-големия диамант, който някога съм виждала. Предполагам, че работите му вървят много добре при този растеж на икономиката. Много странно, че той изобщо не забелязва болката и тъгата в душата ми. Възможно ли е някой да е толкова сляп?

Мама дойде да ме види и поиска пари. Татко не се чувствал добре и не можел да работи. Трябваха й двайсет хиляди рингита.

— Разбира се, мамо. — Езикът й беше силно розов с много остър връх. Той се движеше из устата й като енергично чуждо тяло със собствена програма. Много ми беше интересно да го наблюдавам. Напомняше ми на онова време, когато чичо Севенези се напиваше и оприличаваше мама на маймуната ревач, която видял в Африка, тя се отличавала с глупостта си. Била черна със силно розов език. „Димпл, ако беше видяла ритуала им как се съвкупяват, щеше да се изумиш колко много приличат на милата ти майка, когато говори.“ Естествено, той беше толкова пиян, че се люлееше, когато го каза. Но все пак.

Няколко дни по-късно мама дойде пак. Този път Наш имал неприятности с акулите лихвари. Трябваха й пет хиляди. Дадох й десет. Знам, че Люк мрази мама и понякога повдига въпрос, когато тегля големи суми, но… Да върви по дяволите.

Две седмици по-късно мама отново извървя пътя към моята всекидневна. Наш отново много загазил. Бил „заел“ четирийсет хиляди рингита от сейфа на офиса в петък вечер, надявайки се да удвои сумата на масите за руска рулетка в края на седмицата. Няма нужда да казвам, че загубил всичко. Работодателят му направил рапорт до полицията и го арестували. Когато мама отишла да го види, върху ръцете му с бронзов загар някой бе гасил цигари, а арогантният му поглед бил заменен от див страх.

— Полицаите го направиха — прошепнал отчаяно с цепнатата си устна. Стискал ръката на мама като луд и я умолявал да плати на работодателя му, за да оттегли обвинението.

Не казвай нито дума повече, мила мамо. Двете отидохме заедно до банката и изтеглих парите в брой. Харесва ми да давам на мама от парите на Люк. Татко позвъни, за да ми благодари, но по гласа му познах, че е сломен. Представях си как се чувства.

Сега искам да ти разкажа една история, може да ти се стори странна, но те уверявам, че е съвсем вярна. Ти реши дали героинята е постъпила правилно, защото самата аз се боя, че е направила сериозна грешка, от която няма връщане назад.

Случи се не много отдавна на празненство в една прекрасна къща. Един сериозен красив мъж наблюдаваше нашата млада героиня сред тълпата наконтени гости, отрупани със скъпоценности и злато. Естествено, той не чуваше какво си говорят почтително свелият глава келнер и тя, но забеляза и най-малките нюанси в движенията на младите им тела. Те флиртуваха. Мъжът внимателно следеше очите й. По очите й винаги познаваше какво мисли. Гледаха нагоре и бяха овлажнели от някакво необяснимо вълнение. Дали е виждал този поглед и по-рано? Хм, май да. Можеше да се разрови по-дълбоко в сенките на спомените си. Сега миналото му изглеждаше така далечно. Най-много от всичко той желаеше да бъде обективен.

Ето. Пръстът с червен нокът се плъзга по една гънка на ризата на келнера. Пред хората! Срамота. Той си мислеше колко е изящен вратът й. Точно колкото извитите му длани. Знаеше го, защото бе сключвал ръце около шията й, за да уцели размера на колиетата, които й подаряваше. Мярката винаги беше идеална. Той мислено си представи как краката на безсрамницата — гладки, с кожа като коприна, са обхванали голото тяло на келнера. Докато картината трептеше пред очите му, едва си поемаше въздух.

Изведнъж му се прииска да го види наистина. Да чуе онези слаби животински звуци, които тя издаваше в леглото, поиска да я наблюдава отстрани. Вероятно перверзните му мисли го изненадаха, но се утеши, че това е само експеримент. Може и да не му хареса, и тогава, разбира се, щеше да знае, че всъщност не е извратен. Забеляза как тя изгледа косо келнера с красивите си очи, видя и онази полуусмивка, която по-скоро приличаше на цупене. Определено познаваше този поглед. Едно време заради него кръвта му се разгаряше и нуждата да я притежава пронизваше слабините му нощем. Размърда се неспокойно в панталона си.

Тя отхвърли назад дългата си черна коса и се отдалечи, поклащайки ханш. Келнерът се загледа след нея докато се отдалечаваше.

Красивият властен мъж се изправи и тръгна към келнера. Тя беше хвърлила зара, сега той трябваше да продължи. Щом се приближи достатъчно, щракна с пръсти. Груб жест, но келнерът се обърна с учтив професионален израз на лицето, макар по очите му да се познаваше, че е дълбоко обиден. Той наистина изглеждаше доста добре, макар и да бе малко глупав. Мъжът се усмихна на келнера и с пръст го извика да се приближи. Забеляза как от негодувание плещите на келнера се стегнаха, докато крачеше към него. Имаше женствена походка. Добре облеченият мъж си отдъхна.

— Желаете ли да спите със съпругата ми? — попита той тихо. Студените му очи се усмихваха подканящо.

Келнерът се скова от изненада. Бързо обиколи стаята с очи. Благородният му гняв и възмущение бяха впечатляващи.

— Смятам, че ме бъркате с някой, господине. Нямам представа коя е вашата съпруга. Плащат ми само, за да сервирам питиета.

Копеле, в гласа му се долавяше удоволствие.

— Тя е жената с дългата черна коса — каза мъжът с властен израз на лицето, в същото време се пресегна и дръпна дълъг черен косъм от копчето на бялото сако на възмутения келнер.

Келнерът видимо се стъписа.

— Вижте какво, не желая да имам неприятности.

— Ей, успокойте се. Аз също не искам неприятности. Искам само да наблюдавам.

— Какво? — Очите на младия мъж се разшириха от изумление.

— Искам да ви гледам двамата с жена ми.

— Вие сте луд — изрече келнерът и отстъпи крачка назад. Явно никой по-рано не му бе предлагал подобна подлост.

— Ще ви платя петстотин рингита, ако успеете да вкарате жена ми в една от спалните в тази голяма къща и ако оставите вратата към банята отворена за мен.

— Ако ме хванат, ще изгубя работата си.

— Ще си намерите друга — подхвърли нехайно мъжът без усмивка и огледа стаята, сякаш започваше да се отегчава от разговора. Когато студените му очи се върнаха върху обекта, към който бе проявила интерес жена му, алчността на келнера беше победила. Да, точно така, алчност. Причината за падението на всички хора.

— Как ще ми платите?

— В брой още сега.

— Как ще го направим? — запитал нервно келнерът.

Всъщност елегантният мъж с хладни очи не беше измислил тактиката. Сега умът му заработи бързо. Синята врата надолу по коридора водеше към спалня, свързана с още една спалня чрез обща баня. Той се отдели от тълпата забавляващи се гости и тръгна към градината. Навън въздухът беше изпълнен с ухания. Келнерът го последва смирено.

— Заведи я в спалнята със синята врата в края на коридора на горния етаж, не забравяй да оставиш вратата към банята отворена и запали поне една лампа — нареди той с властен тон, докато отваряше портфейла си. Петстотин рингита в новички банкноти, все още прилепнали една към друга, току-що изтеглени от банката, бяха отброени и предадени на келнера. Кой знае защо на мъжа изобщо не му хрумна мисълта, че келнерът няма да успее. Вярно, че имаше лице на неудачник, но беше енергичен, очите му блестяха. Точно това желаеше тя тази вечер.

— Ами ако не се съгласи? — попита плахо келнерът.

— Тогава ела в спалнята до тази със синята врата и ми върни парите. — Мъжът изгледа студено нервния, дори малко уплашен келнер и се усмихна. Усмивката му беше напрегната и страшна.

Келнерът с готовност кимна.

— Между другото, тя обича груб секс — подхвърли мъжът нехайно и се обърна, за да потърси с очи жена си. Тя излизаше от тоалетната на долния етаж.

— Скъпа — прошепна толкова близо до ухото й, че усети чистия мирис на шампоана й. — Нещо изникна. Налага се да си тръгна, но ще изпратя шофьора да те вземе. Ти остани и се забавлявай. Ще се видим по-късно у дома. — Целуна я леко по бузата.

— О, колко неприятно — промълви тя съвсем тихо в дясното му ухо.

— Довиждане, скъпа и се опитай да се забавляваш. — Побърза да се отдалечи. Време беше играта да започне. Затвори външната врата след себе си и заобиколи къщата. Във вдървените му рамене се настани студено униние. Първоначалното въодушевление се стопяващо. Застана зад някакви храсти близо до еркерните прозорци и се загледа в изисканото парти в къщата. Видя красивата й дълга коса. Беше сама и гледаше френските прозорци.

За миг остена неподвижен, гледаше я като хипнотизиран и прокле импулса, който го подтикна да я хване в капан, да я наблюдава без нейно знание, да изпита верността й. Изведнъж тя му се стори беззащитна и самотна. В следващия миг келнерът се появи до нея. Мъжът се криеше в сенките.

— Откажи, откажи, откажи — шепнеше той тихо, притаен до големия тъмнозелен храст. Тя продължаваше да се взира през прозореца, без да обръща внимание на келнера. На мъжа му хрумна да прекъсне експеримента. Тя беше невинна. Тогава я видя как леко се извърна и се усмихна на келнера. Не, трябваше да види какво ще се случи. Да разобличи лъжливото й сърце.

Отвори задната врата и премина през кухнята, в която кипеше работа. Беше облечен елегантно, изражението му бе така високомерно, че никой не го спря. Бързо се изкачи по стълбата, преди някой познат да го заговори. Отвори синята врата и влезе в спалнята. Беше тъмно и хладно. Тук щеше да заложи капан на красивата си жена. Включи лампата до леглото, която обля със златиста светлина тъмнозелената кувертюра. Подредбата бе семпла и елегантна. Представи си как тя ще ахне възмутено и ще извика: „Спри! Махни мръсните си ръце от мен!“ Само ако успееше да издържи изпитанието. След раждането на детето беше станала така студена и чужда. С всяка година ставаше все по-хладна. Той тихомълком мина през общата баня и отиде в съседната стая, за да чака. Седна върху голямото легло и пуши двайсетина минути. После чу, че се отваря врата. Нещо заблъска между ребрата му. Някой натисна дръжката да провери дали вратата към банята е отключена. Той се усмихна цинично в тъмното. Рибата захапа. Изгаси цигарата си и зачака дали тя няма първо да посети банята. После отвори вратата и пристъпи в тъмнината. Келнерът беше оставил открехната вратата между банята и стаята. Той виждаше осветеното пространство.

— Искаш ли…

— Ш-ш-т-т — каза тя тихо и започна да целува келнера.

Мъжът усети как кръвта започна да тупти в главата му. Не беше болка, по-точно особено вълнение. Беше толкова силно, че той се сепна. Беше пристъпил в тайния свят на жена си и келнера. Келнерът свали жакетчето й с пришити скъпоценни камъни и на златистата светлина кожата й, на която той така дълго се бе възхищавал, блесна като излъскана слонова кост. Малките й гърди се опряха до сакото на келнера. Келнерът грубо я хвърли върху леглото. Добре. Послуша съвета му. Тя обича груб секс. До този момент мъжът не обръщаше внимание на келнера, но сега забеляза как нещо живо помръдна и се показа от панталона му. Ето, така въздействаше жена му на мъжете.

— Моля те, не бъди груб. Люби ме нежно — прошепна тя.

Мъжът в тъмнината се стъписа. Люби ме нежно? Какво означаваше това?

Тогава започна истинският кошмар. Наблюдаваше в състояние на истински шок как жената, която забележително много приличаше на съпругата му, и мъжът, на когото плати, се бяха вплели един в друг и се движеха в такъв унисон, че преплетените им крайници сякаш бяха на една добре смазана машина. От прекрасната й уста не излизаха мръсните думи, грубите страстни викове и грухтенето на диво животно, които издаваше, когато беше с него, а тихи въздишки и изпълнени с наслада стонове, нямаше начин да сгреши, че тя изпитва невероятно удоволствие. Най-накрая, когато свърши, направи го тихо и елегантно. Тялото й се скова, тя отхвърли глава назад и протегна тънката си бяла шия като умиращ лебед.

— Върви си сега — тихо нареди тя.

Келнерът обу панталона си и веднага си тръгна. След като той излезе, тя се изтегна като доволна котка. От чантата си извади цигара. Отпусна се върху възглавниците под златистата светлина и пуши тихо, със замислено лице. Наблюдаващият мъж не смееше да мръдне. Стоеше съвсем неподвижен. През всичките тези години тя го бе мамила. Нищо не е било истинско. Животинските викове, дрезгавото подканяне: „По-силно, по-бързо, по-дълбоко!“ Всичко е било фалш.

В тишината, която цареше наоколо, той се сети, че от известно време съпругата му бавно източваше пари и ги преливаше в своето семейство. Пари бяха прехвърляни на нейния непрокопсан долен брат много пъти, на алчната й майка и веднъж дори на сестра й. Вероятно и тя вече имаше тайна сметка. Той стоеше и трепереше от гняв. Кучка. Проклета кучка. Значи е намислила да го зареже.

Забрави, че именно той организира срещата с келнера и че това трябваше да бъде навлизането му в още един свят на покварата. Значи тя всъщност не изпитваше удоволствие бялата й кожа да се зачервява от болка. Значи не харесваше груб секс. Не си ли спомняше, че самият той беше намеквал, дал й бе да разбере и постепенно и неуловимо я беше приучил да се задъхва и да крещи: „По-силно, по-бързо, по-дълбоко!“. У него се зароди желание да я накаже и в този момент вече знаеше как щеше да го направи.

Щеше да я унищожи.

Тя гасеше цигарата си. Той се обърна, премина през вратата, която съединяваше банята и другата стая, и безшумно я затвори. Тихо. След това чу как в тоалетната бе пусната водата, после хартия изшумоля и водата потече от крана на мивката.

Вратата се затвори.

Една мисъл проблесна в главата му. Прииска му се да види всичко отново. Искаше да бъде сигурен, че е видял всичко правилно. Да гледа бялата й кожа и да чуе как охка под тялото на келнера. Реакцията й беше направо невероятна, също като на сън. Това не се бе случило, в никакъв случай! Мили Боже, та тя беше негова жена вече шест години. Не беше възможно да не бе виждал тази й страна. Да, искаше да го направи отново. Трябваше да бъде сигурен, че не си го е измислил.

Това си казваше той, но знаеше каква бе истината — искаше да я види отново с друг. Бе разтърсен от удоволствие, докато я гледаше. Бе предал собствената си кръв и беше изпитал изискана радост. Не беше специалист по психология, но дори той разбра какво се бе случило. Човек не може истински да се защити от болката, която изпитва. Единственото, което до известна степен наподобява защита, е да превърне мъчението в удоволствие. Това е основната характерна черта на мазохиста. Присви очи и те станаха като цепки на лицето му. Та беше виновна, че се плъзна по тази наклонена трънлива плоскост. Не беше готов дори да признае, че е садист, а мазохистът можеше да върви по дяволите. Не желаеше да продължава да затъва в тази ужасна яма. Нямаше начин. Не, нямаше да повтори експеримента, просто щеше да я остави да мизерства — нея и цялото й семейство. Бързо излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Спусна се надолу по стълбите и излезе през външната врата.

Знаеш ли, най-трудно ми беше да седна на леглото без жакетчето ми с пришити скъпоценни камъни и спокойно да пуша. Да се овладея така, че ръцете ми да не треперят, след като знаех, че той е в съседната стая и ме наблюдава. Мислех си: „Боже мой, дано така да се отврати, че да поиска развод.“

Докато гледах през прозореца, с учудване го видях да се връща към къщата, но когато келнерът пристъпи към мен, разтресен от нерви, разбрах. Дори нямаше нужда да виждам как Люк се промъква нагоре по стълбата като грозна сянка. Позволих на келнера да влезе в тялото ми, но всичко останало беше най-доброто представление в живота ми. Винаги съм желала да бъда актриса. Сега знам, че е трябвало да се отдам на това поприще. Измамих го. Усещах как очите му ме поглъщат и изгарят. Унищожих образа на чистотата, който той така ценеше. Знаех как всичко опетнено го отвращава. Най-ценното му притежание се срина пред очите му в калта. Смятах, че той ще се освободи от мен.

След станалото исках да си взема душ, да отмия миризмата на келнера. Ръцете ми бяха зацапани. Тялото ми бе омърсено. Но не можах да го направя. Неговата нечистотия винаги щеше да остане мой срам. Слязох по стълбата, келнерът го нямаше. След известно време Люк прати шофьора да ме вземе.

Той ме чакаше в моята стая. Стъписан вик се изтръгна някъде дълбоко от душата ми, когато го видях излегнат на моето легло като черна съдба, която ме чакаше в чистите ми бели чаршафи. Успях да прикрия смущението си.

— Здрасти, скъпа. Хубаво ли беше партито? — попита той с кадифен тон. Гласът му беше различен. Играеше си с мен. Това беше нова игра.

— Не беше нищо особено. Мислех, че вече си си легнал — изрекох тихо.

— Легнал съм.

Изсмях се нервно и отидох до тоалетката. Знаех, че не бива да показвам смущението си. Трябваше да се държа естествено. Бях свалила обувките си и стъпвах безшумно по студения мраморен под. Оставих чантичката си, обшита с мъниста, върху тоалетната масичка и запалих един аплик до огледалото. Той бе втренчил очи в моето жакетче с блещукащи камъчета. Спомняше си. На жълтата светлина сигурно съм му изглеждала като кутия за скъпоценности, пълна с тайни. Неговата кутия за скъпоценности. Забелязах известна промяна у него. Изведнъж осъзна, че всъщност не можеше да ме пусне да си тръгна.

— Ела — заповяда той рязко. Това беше гласът на онзи, непознатия в него. Люк го нямаше. Тръпки ме побиха. Явно, че ме беше видял с друг! Защо се държеше по този начин? Къде беше студеният гневен непознат, който би трябвало безмилостно да ме прогони, стиснала в бедните си ръце моята малка Ниша? Той хвана треперещата ми ръка и я поднесе към устните си. Непознатият със сенки под очите ме наблюдаваше. Хваната натясно, го погледнах безпомощно. Как е могъл да поиска да види мен, майката на дъщеря си, да падна така ниско и да се извивам под чуждо тяло? Да ме шпионира по този начин, скрит и незабележим в тъмното? Немигащите му очи обещаваха, че ще ме накаже както само той си знаеше. Сега поне се увери, че все пак не обичах груб секс.

— Ръката ти мирише различно, мирише на мръсно — прошепна.

Дръпнах ръката си от неговата и отстъпих назад.

— Потанцувай ми, скъпа.

— Малко съм уморена тази вечер. Мисля да си взема душ и веднага да си легна — казах. Гласът ми прозвуча пискливо. Овлажних пресъхналите си устни, но бърз като пантера, той скочи от леглото, хвана ме за ръката и ме хвърли със замах върху леглото. Леко отскочих от матрака. Няколко секунди бях твърде смаяна, за да реагирам. Просто се взирах нагоре към него с разширени, страхливи очи.

— Много си уморена, за да танцуваш, така ли? Тогава какво ще кажеш за нещо по-различно, малкото ми котенце — измърка той гадно. В стегнатите му устни видях призрачно и ужасно същество, което се хвърля върху мен. Познах го. Болка. Усетих как тъмната сянка се забива в тялото ми като треска. Тя щеше да остане в мен, да ме поглъща със злоба и едва когато стана куха отвътре и се изпълня само с горчив жлъчен сок, тя щеше да отлети и да се насочи право към най-близкото ми и най-скъпо същество. Към Ниша. Боже мой, какво извърших?

Тази нощ изпитах болки както никога по-рано. Когато отворех уста, за да протестирам, да изкрещя, той затискаше устата ми с ръка.

— Тихо. Ще събудиш детето — съветваше ме студено.

Има истина в това, че съзнанието ти може да плува и да се носи над теб, когато не може повече да понася онова, което става с тялото. То се рее над теб, гледа те отгоре безстрастно и си мисли за банални неща като капка пот, която се събира на челото на нападателя ти, или дали кофите с боклук са извадени, за да могат боклукчиите да ги изпразнят. Когато свърши, Люк ме остави с израз на отвращение на лицето си, станалото му беше толкова противно, колкото и на мен. Вече се бе запалил по ново увлечение. Не да ляга с мен, а да наблюдава как срещу заплащане някой непознат ме люби. Той се възбуждаше да ме гледа унизена по този начин. С моя помощ откри ужасна извратеност в себе си. А сега аз трябваше да платя за това, че съм омърсена и че съм омърсила и него.

През месеците, които последваха, той опита всичко, за да отклони вниманието си от новата си перверзия. Но нищо не помогна. Дори любовницата му с безгрижната усмивка, владееща всички техники, които сигурно златните момичета научават, не беше в състояние да отслаби новата му страст. Пращаше хора да ме следят. Вярваше, че имам любовник. Вероятно искаше да повтори трика от партито. Непознати мъже с многозначителни усмивки и леко презрителни погледи започнаха да се въртят край мен на празненства и във фоайета на хотели. Не се обръщах, за да видя алчните му очи, вместо това им се усмихвах тъй студено, че те разбираха на часа, че никога, никога, ама никога не бих ги допуснала доброволно до себе си.

Една вечер влязох в стаята си и видях принадлежности за пушене на опиум, подредени върху масата. Погалих с ръка старинната тръбичка от слонова кост, върху която беше гравирана сложна плетеница от слонове. Възхитих се на лампата, боядисана в черно и украсена със сребърни и медни цветя. Беше рожденият ми ден. Ставах на двайсет и пет години и това бе подаръкът на Люк. За Димпл винаги най-доброто. Той знаеше, че ми е известно как се действа с тази уредба. Отдавна чичо Севенези ме беше въвел в света на опиума. Бях виждала как слабият като скелет стар китаец опитваше опиума с устни на светлината на лампата, преди да я разклати и да вдъхне ароматния дим. Разгледах малко пластмасово пакетче с опиум и се замислих откъде ли Люк се бе сдобил с ароматния кафяв прах. Разбрах какво означаваше подаръкът. Той искаше бавно да се унищожа. Защо не? Нали маковете символизират избавление от всякаква болка? Нали императорът Шах Джехан е сипвал опиум във виното си, за да се наслаждава на божествен екстаз? Отдалечих се от моя красиво изработен подарък за рождения ден. На черното небе навън луната се бе разтеглила във високомерно извита жълта усмивка.

Опиумът предвещаваше великолепни сънища. Помислих ся за Ниша и вятърът разклати бамбуковата горичка. Тя въздъхна и прошепна: „Недей“, така каза. „Никога не го прави.“ Аз се съгласих, но ръцете ми вече палеха лампата и сипваха щипка суров опиум в стъклената фуния. Ароматен син дим излезе от тръбичката и се разнесе из стаята. Да, да, знам. Томас де Куинси[1] също ме е предупредил, но не е възможно човек да не поиска да опита красиви сънища. Кажи ми как можех да откажа на музика като парфюм и в една нощ да изживея сто години — макар да знаех, че всичко това ще свърши с ужаса на хиляди години в каменен ковчег, с пълзене в канали и с усещане за хищните целувки на крокодили. В края на краищата какво друго ни остава, освен сънищата?

Баба почина. Все още не мога да повярвам.

Малката й къща гъмжи от хора. Те седят, облягат се на стените, говорят приглушено и пеят религиозни песни без мелодии със старчески дрезгави гласове. Никога не съм имала представа, че баба е познавала толкова много хора. Предполагам, че повечето от тях са приятелките й от храма. Никой не плачеше, освен леля Лалита. Дори аз не плаках. Всичките ми сълзи бяха заключени някъде дълбоко и не можех да ги намеря. Давах си сметка, че ужасно съм объркала живота си, и ми се искаше да съм си отишла заедно с баба. Само Ниша ме държеше. Усещах нокътчетата й. Те се забиваха като малки остриета в плътта ми, навън всеки ден небето ставаше малко по-сиво, а опиумът — малко по-сладък. Не, на погребението не мислех за синия дим. Би било ужасна обида да му се поддам, когато бях с баба за последен път. Ако тя можеше да чуе мислите ми, духът й щеше да скърби за бедния ми пропилян живот.

Татко тичаше насам-натам, за да помогне колкото може, но когато погледите ни се срещнаха, дойде и седна до мен. Сгъна дългите си крака и се отпусна върху тях.

— Нали знаеш, аз бях нейният любимец — каза, гледайки навън през вратата, там, където едно време растеше дървото рамбутан. Новите съседи на баба го отрязаха, когато видяха пукнатините по циментираните канали около къщите им, уплашиха се, че корените на дървото ще разрушат основите на къщите им.

— Да, казвала ми го е много пъти.

— Не бях добър син, но я обичах. Страдахме заедно, когато японците бяха тук.

Изгледах го внимателно. Бедният татко, колко са се притъпили сетивата му. Не само не е бил добър син, бил е направо ужасен. Той разби сърцето й и се държеше като враг, какъвто предсказателят в зелената палатка предвещал, че ще стане. Баба го беше родила като скала пред гневните морски вълни. Но наистина вече беше твърде късно, нямаше никакъв смисъл говорим за това.

— Страдахме заедно по време на войната — продължа той. — Скрих скъпоценностите й сред клоните на кокосовото дърво. Аз бях единственият смелчага, който се катереше до върха. Никой, освен мен не би го направил за нея. Аз бях мъжът в къщата. Обръщаше се за всичко към мен и аз никога не я разочаровах. Сутрин се събуждах преди другите, за да разнеса млякото в кафенетата. Обработвах земята и носех зърното в мелницата. Правех го заради нея. Напълно правилно, че ме обичаше най-много.

Той свали очилата и избърса очите си. Милият измъчен татко. Грижливо подбраните спомени изчерпаха силите му. Внезапно се изправи и излезе навън под жаркото слънце в задния двор. Животът на всички ни се беше развил не както трябва и беше грозен. Когато татко се усмихваше, на брадичката му се появяваше трапчинка. Не бях я виждала от години. Видях как мина край Наш, без да му каже и дума. Баща ми и брат ми се мразят с еднаква сила. Видях, че татко говори с леля Лалита навън. Искаше да изпере дрехите, накиснати в големия червен леген.

Леля Лалита поклати глава.

— Не, недей, аз ще ги изпера по-късно. Свикнала съм да пера всички дрехи — възрази.

— За последен път искам да изпера дрехите на мама — настоя татко, изхлузи ризата и свали часовника си. Остави го върху стария мелничен камък, с който преди много години двамата с Мохини са мелели боб. Тогава започна. Спомних си отдавнашния разказ на леля Лалита. Татко не само биеше дрехите върху гладката повърхност на камъка. Той изпъна цялото си тяло, така че дрехите полетяха във въздуха и пръскаха наоколо капчици вода, уловиха слънчевата светлина и блеснаха като скъпоценни камъни. Видях, че леля Лалита стои наблизо и го гледа, сигурна бях, че си мислеше същото. Баща ми е бог на водата.

В кухнята леля Анна помагаше да приготвят тялото на баба, опънато върху пейката. Тази груба пейка, която така я беше очаровала при пристигането й тук като младо момиче. Сега тя лежеше мъртва върху нея. Пейката щеше да преживее всички ни. Поне знам със сигурност, че ще преживее мен. Моето време изтича. Вярно, че чувствам как ноктите на Ниша се забиват в ръката ми, но тя всъщност не ме стиска силно. Моят живот угасва. Покриха с кърпа голия труп, след като леля Анна и три други жени измиха тялото на баба. Аз държах малката Ниша близо до себе си. Тя мълчеше. Целунах я по главата и когато тя вдигна големите си питащи очи, аз й се усмихнах.

Мама бавно излезе от стаята на баба, накуцвайки, тя лежеше там заради силните си артритни болки. Някой й донесе стол, защото коленете й бяха вдървени и тя не можеше като всички останали да седне на пода с кръстосани крака. Погледнах огорчените й очи. Тя не скърбеше за баба. Още от деня, в който се омъжила за татко, беше намразила баба. Въпреки всичко беше дошла да й отдаде последна почит и да чака прочитането на завещанието.

Знам, че баба никога не е желала почит, не й оставаше време за такова нещо и се отнасяше презрително, когато й я предлагаха вместо истинско чувство. Тя беше способна на голяма любов и дълбока вярност, но желаеше същото в замяна.

— Димпл, любовта не е просто дума, тя е голяма саможертва — често ми казваше баба. — Това е желанието да се раздаваш, докато не остане нищо от теб.

Леля Анна влезе в спалнята на баба и аз я последвах. Тя седна на края на леглото с балдахин, а когато ме видя, се усмихна тъжно и разтвори дясната си ръка. Държеше фуркети, но не обикновени, а такива, каквито баба носеше. Марка „Кее Аа“. Всъщност никой вече не ги носеше. С тях баба придържаше кока си.

— Години след като се изнесох от тази къща и видех фуркет марка „Кее Аа“, винаги си спомнях за мама — каза леля Анна. — Няма да забравя днешния ден, свалях ги за последен път от главата й. Тялото й изстина, но косата й е съвсем същата както през всичките тези години, когато Мохини и аз се редувахме да я решем. Не е ли странно как тези фуркети изведнъж правят непоносима смъртта й? Бедната мама. Всички се превърнахме в огромно разочарование за нея.

— О, лельо Анна, изобщо не сте я разочаровали. Тя ви обичаше и от всичките й деца поне ти си й донесла удовлетворение, че имаш добър брак и си направила нещо в живота си.

— Не, Димпл. Нито един от нас не успя да реализира мечтите й. Майка ти я нарича паяк, без да има и най-малка представа колко е точно сравнението й. Когато латинският е бил говорим език, тази дума е означавала стоя над всички. И наистина беше така. Тя се извисяваше над нас по талант, интелигентност и истинско благородство. Беше готова да помогне на всекиго, да надхитри и най-хитрия, но в края на краищата претърпя поражение от нас, нейните прекрасни деца. Знаеш ли какво ми каза в болницата, когато я посетих за последен път?

Поклатих глава мълчаливо.

— Каза: „Подушвам смъртта във въздуха.“ Без много да мисля й отвърнах: „Това, което подушваш, са антисептичните средства“. „Не, Анна — възрази ми тя, — ти усещаш антисептичните средства, защото не ти е дошло времето.“

Втренчих очи в леля Анна недоверчиво, защото точно това почувствах, когато заведох Ниша при баба. Усетих смъртта във въздуха, виждах я навсякъде, но държах Ниша близо до мен като щит и тогава тя отстъпи назад. Само с помощта на малкото цветенце до мен оттласнах лакомата човекоядка на разстояние. Докато я стискам до себе си, парфюмът на смъртта не е особено привлекателен, а усмивката й не е така подканваща. Леля Анна се разплака тихо, а аз я прегърнах. Раменете й се тресяха от мъка. През прозореца видях Наш да пуши, хубавото му лице изразяваше досада.

— Може ли да взема един фуркет? — попитах.

Тя отвори ръка и аз си избрах един. Ще го пазя. Леля Анна е права — фуркетът ще ми напомня по-живо за баба. На лицето й още се чете сила, в устата си стиска много фуркети, които ще забоде в косата си. Един по един те потъват в гъстата й сребриста коса, докато кокът на тила й се задържи здраво. Тогава тя се обръща към мен и ме пита с усмивка:

— Готова ли си да тръгнем? — Един ден ще й кажа „да“.

След погребението отидох да видя чичо Севенези. Наглеждаше много зле.

— Когато бях малък сънувах погребението на мама. Всичко беше съвсем същото. Единствената разлика, че сега знам имената, с които да нарека лицата на възрастните, които едно време не познавах. Видях Лакшмнан и си помислих, че е ожесточен неудачник. В съня ми единствената, която смътно ми напомняше на човек, когото познавах, беше ти, но тогава си казах, че сигурно е Мохини като пораснала. Когато днес те видях с Ниша в скута ти, си спомних за съня си.

Изгледах го скръбно, а той ми подхвърли едно старо издание на Сартр.

— Прочети тази книга и просто престани да се съобразяваш с хорските приказки. Знаеш, че имаш свободата да избираш. Ако не искаш да живееш с него, остави го.

Някога бих взела книгата. Бих я прочела с нетърпение. Но сега…

— Няма вече никаква надежда — Оризовата майка е мъртва. Няма кой да брани сънищата ми. Някога бяха сочни, виждах дъхави билки, зелен мъх, зреещи плодове и прекрасни цветя, сега бедничките са избледнели, останали без дъх, заровени на дъното на пресъхнало езеро.

Чичо Севенези остана безмълвен от ужас, като чу думите ми, не пожела да слуша повече. Едва ли можех да му кажа тогава каква нужда изпитвах да усетя синия дим и как все повече ме завладяваше.

Ниша ми съобщи, че имало птиче гнездо в манговото дърво. Каза, че дори от прозореца на стаята си чувала чуруликането на малки птиченца. Заведе ме да ги чуя, но по някаква необяснима причина острите им пясъци ме разтревожиха.

— Ела — казах й, — хайде да отидем да видим новото кафене в центъра. — Седнахме край масичка с цвят на охра, цялото заведение беше издържано в този нов цвят на земя. Украсено бе с нов вид цветя, наречени лапа на кенгуру. Никога не бях виждала нещо подобно. Цветето беше красиво и необичайно черно. Черно цвете. Колко странно и в същото време колко изящно, имаше малки съвсем бледозелени листенца с форма на лапа. Наистина необикновено и много елегантно. Отидох в цветарницата и поръчах известно количество.

Докараха ги в четвъртък, изглеждаха невероятно в прозрачна стъклена ваза върху масичката за кафе. Ниша каза, че й приличали на свити заспали паяци върху стъбло. Какво дете е тя! Обаче аз ще я науча да ги обикне.

Люк вече не я докосва. Вероятно сега се бои от друго заспало чудовище в душата си. Ами ако открие, че иска да легне с нея? От това се бои той — да не би да намери в себе си нови перверзии. Тъжно ми е за Ниша. Тя не може да разбере защо татко й я отблъсква. Нямам представа какво ще стане с нас. Само ако той ни пуснеше двете да си отидем, ала съм сигурна, че никога няма да го направи. Никога няма да ме пусне. Ще използва нея, за да ме задържи тук.

Февруари 1983 година. Чичо Севенези почина. Бях до леглото му в болницата, когато направи знак, че иска да напише нещо, погледът му беше отчаян. Пъхнах химикалка и лист в ръцете му. С трепереща ръка той написа: „Виждам я. Цветята растат от…“ и издъхна. Не преставам да мисля за това недовършено изречение. Какво беше видял, че поиска писалка и лист? Изкачих всички стъпала до неговата стая с тази мисъл. Бях разтревожена.

Виждам я. Цветя растат от…

Пъхнах мазния ключ в бравата. Въздухът в затворената претъпкана стая беше така застоял и ужасен, че щях да повърна. В кухничката му имаше малък прозорец, отворих го толкова широко, колкото позволяваха пантите. Стаята беше разхвърляна. Пукнатините на линолеума бяха запълнени с мазна черна мръсотия, навсякъде имаше слой пепел от цигари. Виждам тази стая за последен път, помислих си изненадващо, сякаш се гледах отдалеч. После застанах и се предадох на спомени.

Странно, че мирисът му още се чувстваше, сякаш току-що беше слязъл долу да изпие сутрешното си кафе. Книгите му по астрология, картите и диаграмите му лежаха пръснати върху леглото. Работил е върху нечий хороскоп, когато са го взели в болницата. Седнах върху мръсните чаршафи, сред скръбните ми мисли се прокрадна образът на онази проститутка, облечена в бяло, как се излежава на дюшека и пуши ментолова цигара. Тя никога нямаше да узнае, че си е отишъл. Отворих оръфаната тетрадка и погледнах бележките, които си бе водил.

Дръж се настрани / къс живот. Раху[2] / змия в дома на младоженците / безизходност. Смърт, раздяла, мъка, трагедия.

Горко на нещастника, върху чийто хороскоп се бе трудил. Но когато повдигнах бележките му, отдолу лежаха моите и на сестра ми карти и астрологически данни. Застинах. Отнасяше се за някоя от нас. За Бела или на мен.

В едно чекмедже открих плик, адресиран до мен. Не го отворих, но като го опипах, открих, че вътре има касета. Беше записал разказа си. Последният от изоставената ми поредица за историята на рода. Внимателно сгънах кафявия плик и го пуснах в чантата си. Все още е там. Не смея да го прослушам. Може би някоя вечер малко преди да вдъхна синия дим, така няма да се разстроя.

Погребението му трая кратко. Трябваше бързо да изнесат тялото, дори преди уречения за кремиране час. Увредените му вътрешности гниеха толкова бързо, че отделящите се газове издуваха едрото му тяло като балон. Дори там, където бях седнала, чувах съскането и пращенето, сякаш органите му се бяха надумали да избухнат. Уплашиха се да не би тялото на чичо ми да се пръсне и парчета да полепнат по стените, затова на бърза ръка го изнесоха навън. Леля Лалита, която имаше меко сърце, се наведе над ковчега и го целуна по бузата въпреки силната смрад от разлагане, която излъчваше тялото му и от която едва не припаднах. Не беше мирис на труп, а на боклук. Дори в смъртта чичо Севенези отказа да бъде като другите. Въпреки двете шишета одеколон, с които бе напръскан, вонята на гнилоч и на формалдехид беше толкова силна, че не беше възможно да направим прилично погребение. Лютивите изпарения пареха очите ни и две жени дори се втурнаха в кухнята, за да скрият отвращението си от непоносимите пари. Една стара съсухрена дама, твърде стара, за да играе на приличие, покри носа и устата си с края на сарито си. Леля Лалита щеше да окачи черно-бяла снимка в рамка, заобиколена от гирлянди, така че чичо Севенези да бъде при дядо, баба и Мохини. Побиха ме студени тръпки. Цял ден ми беше студено. Беше от синия дим.

Леля Лалита ми дойде на гости. Прекара много време с Ниша в градината, говореше й така, сякаш и тя беше шестгодишна. Наблюдаваха рибите с часове, после изследваха безгрижните водни кончета със зелени и синьо-зелени петна върху дългите си коремчета, които летяха над застиналата вода. Тя разказа на Ниша онова, което ми бе разказвала и на мен като малка. Водните кончета могат да залепят устните на лошите деца, докато спят. Ниша я изгледа учудено.

— Сериозно? — промълви дъщеря ми.

Когато ги наблюдавах, като че ли се върнах години назад. Седяхме на сянка с леля Лалита и наблюдавахме как водните кончета летят около задната част на бабината къща. Обръщах глава и виждах баба, седнала на пейката, да ни гледа през прозореца, както сега аз правех.

Татко никак не е добре. Взеха го по спешност в болница заради болки в гърдите. Дадоха му някакви хапчета, но той ги изхвърлил по стъпалата на болницата. Бедният татко, знам каква болка изпитва. Той търси същата забрава, както и аз.

Ниша има проблеми със своя съученичка на име Анджела Чан, която оставя закръглени следи от нокти по ръцете й. Трябва да отида да се видя с майка й.

Казах ли ти за ужасно красивите сънища? Сигурно идват от синия пушек. Един красив мъж е затворен в клетка от дебело стъкло. Има дълги и добре оформени ръце и крака, къдравата му коса стига до силните му рамене. Лицето му е в сянка, но усещам колко е красиво. Знам, че когато излезе от дебелата стъклена клетка, той ще се окаже невероятно красив. Очите му са тъжни като моите на портрета, който виси долу, но съм сигурна, че той ме обича. Винаги ме е обичал.

От дълги години ме гледа с дълбок копнеж, но сега няма търпение да ме почувства, да ме изпълни, да станем едно цяло с него. Не знам кога точно, но от известно време той започна да чупи стъклото. Не разполага с никакви инструменти, затова го прави с нокти. Пръстите му кървят, цялото стъкло е зацапано, но той е неуморим. Любовта му е силна. Той дращи ден и нощ. Някой ден ще се пореже, а аз чакам този миг. Ще бъде чудесно, когато го целуна. Харесва ми извивката на устните му. Копнея за деня, когато ще притисна тялото си до неговото гъвкаво високо тяло и устните му ще се допрат до моите. Тогава ще се предам на смъртта. Той е красив мъж.

[1] Томас де Куинси (1785–1859) — британски журналист и писател, писал на различни теми. Бил е пристрастен към опиума, сред известните му есета са „Удоволствието на опиума“, „Изповеди на един англичанин, пушач на опиум“ (1821). — Б.пр. ↑

[2] Раху — в древноиндийската митология син на дар Викпрачити. Смята се също за планета, която предизвиква слънчевите и лунните затъмнения. Според легендата Раху с измама опитал от божествената напитка на боговете. Слънцето и Луната го забелязали и го обадили на Вишну, който го обезглавил. Но тъй като бил отпил от напитката на безсмъртието, главата на Раху се възнесла на небето. В желанието си да си отмъсти, главата от време на време поглъща слънцето и луната. — Б.ред. ↑

Шеста част
Останалото е лъжа

Люк

Тялото ми вече представлява неравна повърхност от остри стърчащи кости и хлътнала плът, поразени от ненаситна болест, вече не смея да затворя очи. Ден и нощ гледам неспокойно към вратата. В тази студена болнична стая, където кремави тръбички излизат тъжно от измършавялата ми ръка и се изкачват до примигващи апарати, знам, че смъртта скоро ще дойде да ме прибере. Много скоро. Дишането ми е повърхностно и шумно в тихата стая. Невидими ръце започнаха да ме превръщат във восъчна жълта материя. Подготвят ме за пътуването.

Обръщам глава и поглеждам дъщеря си. Тя седи до леглото на черен хромиран стол като мишчица. Обаче ако е мишка, това съвсем сигурно е мое дело. Превърнах красивото дете на Димпл в слабовато, безлично същество. Жестоко е това, което извърших, но за свое оправдание искам да кажа, че никога не съм имал намерение да я нараня. Нито пък ми беше лесно. Бяха ми необходими много години, трябваше да съчиня много лъжи. Тя седи невинно, няма никаква представа как ужасно съм я измамил. Ако знаеше, щеше да ме намрази. Навежда се напред и стиска вдървената ми изкривена ръка. Пръстите на бедното дете са ледени.

— Ниша — изричат съвсем тихо пресъхналите ми устни. Краят наближава.

Тя предано се навежда към мен. Толкова близо, че вдъхва зловонието на разлагаща се плът. Гниенето се заканва с пръст — един ден ти също ще стигнеш дотук, предупреждава то моята безцветна мишка. Чувам я как се задъхва.

— Съжалявам — прошепвам, думите ми причиниха силна болка. Почти нищо не е останало от мен.

— За какво? — пита тя, тъй като не знае нищо за миналото. Виновно е едно падане отпреди шестнайсет години и амнезия, която бе добре дошла. Боя се, че аз всъщност се възползвах от амнезията и започнах да градя нов живот за Ниша. Разкрасих го с утешителни лъжи. Реших, че тя не бива да узнае трагичната истина. Нито да види кръвта по ръцете ми.

На лицето й виждам очите на Димпл, но момичето не притежава красотата на майка си. Ох, съжаления, съжаления. Постъпих лошо и с двете, но днес ще поправя всичко. Ще й предам ключа. Нека вземе моята ужасна тайна, този извит уродлив предмет, който неумолимо се е вкопчил в шията ми. Да, този предмет, който така грижливо приютих и криех в продължение на шестнайсет години. Ключът, който заключи мечтите на моята скъпа Димпл.

Длъжен съм да кажа, че обичах много моята нещастна жена.

Усещам лека болка в гърдите и дъхът спира на гърлото ми. Ниша ме поглежда и внезапно я обхваща страх, изтичва от стаята, токовете й тракат шумно по излъскания под, тръгна да търси лекар, сестра, санитар, някой, който и да е, който би могъл да помогне…

Ниша

Не забелязах никакъв покой в отворената уста и във втренчените очи, когато се върнах с медицинската сестра. Той умря така, както живя. Гледах изумено, не разбирах как тлеещите въглени в тесните цепки на лицето му можеха така лесно да угаснат и да се превърнат в безжизнени непрозрачни черни топчета. Виждам дребно лице, потресено и изкривено от ужас. Несъмнено още една частица от стар спомен, който змията, изяждаща спомените, не бе погълнала в детството ми. Тя пълзи бързо като живак, вие се в сънищата ми и шепне: „Довери ми се. Те са на сигурно място в тъмнината на корема ми“.

Отпуснах се бавно до мъртвия ми баща, съзрях себе си в едно малко огледало на стената и се втренчих в него с празен поглед. Кръвта на няколко раси се е вляла в лицето ми и ми е дала тези тайнствени очи, високи скули и малка скромна уста, която изглежда почти унила в съседство с екзотичните ми очи. Устата знаеше нещо, което мъжете не знаеха — че предизвикателно притворените клепачи прикриват покана да разбият още едно сърце. Разбила съм много сърца неумишлено. Правила съм го, без да знам, че така ще стане.

В скута на кафявата ми рокля изтънчените ми ръце промърмориха, че нито един ден за двайсет и четири години не бяха свършили никаква работа. Погледнах ключа, който взех от здраво стиснатите пръсти на татко. Дали той щеше да ми помогне да пусна на свобода откъслечните спомени, които се криеха в лакомата змия? Да върна гласовете им, така че те да могат да обяснят глупави дребни неща, като например защо капеща чешма ме ужасява така. Или защо необясним страх ме задушава от комбинация в червено и черно? Оставих тялото на баща ми и си тръгнах, без да се обръщам.

Лина, прислужницата на баща ми, ме пусна в неговата къща. Изтичах по дългото извито стълбище и връхлетях в хладината на неговата мрачна стая. За миг застинах в сапфирените сенки. Усетих мириса на татко. Той не бе влизал в тази стая седмици наред и въпреки всичко мирисът му оставаше да витае безпомощно като загубен дух. Прекосих стаята, пъхнах ключа във вратата на тоалетната му стая и го превъртях.

Малкият килер бе потънал в сиво-бял прах, трупан в продължение на много години. Полиците бяха голи, видях само малък паяк и един стар кашон, на който с големи зелени букви пишеше, че някога е съдържал двайсет бутилки френско шардоне.

„ДРЪЖТЕ ТАЗИ СТРАНА НАГОРЕ“, казваше уморената червена стрелка, която сочеше надолу в продължение на кой знае колко години. Не беше трудно да отлепя старата лепенка, вдигна се облак бял прах като планинска мъгла.

Цял живот търсих и не намирах нищо. Отворих кашона.

Беше пълен с касети. Кашон, пълен с касети.

От вътрешната страна на корицата на пожълтяло издание на поемите на Омар Хаям дребен детски почерк оповестяваше, че това е лична собственост на Димпл Лакшмнан. Коя ли беше тази Димпл Лакшмнан? Стреснати сребристи насекоми вдигнаха очи от вечерята си от черно мастило и стара хартия.

Започнах да ровя из касетите. Всички бяха номерирани и надписани — ЛАКШМИ, АННА, ЛАЛИТА, СЕВЕНЕЗИ, ДЖЕЙАН, БЕЛА… Недоумявах кои бяха тези хора.

Долу телефонът звънна. Чух, че Лина нададе силен вик. Явно се обаждаха от болницата.

— Съжалявам — ми бе казал той лаконично, преди да умре.

— Не съжалявай, татко — прошепнах тихо. — Най-много от всичко на света винаги съм желала да науча тайните, които проблясват в студените ти очи.

Жената в черно

— Моите съболезнования, Ниша — прошепна една жена до ухото ми и ме потупа съчувствено по ръката. Не я познавах, но сигурно е била приятелка на татко, след като е преценила, че е редно да присъства на погребението. Гледах я, докато се отдалечаваше, облечена с подходяща за погребение рокля в черно и сиво, и стоях като вкаменена.

Нямах търпение да си тръгна. Да се върна в моя апартамент и да пусна гласовете, записани на лентите. Но добрите дъщери са длъжни да останат поне докато изнесат тялото от дома. Татко сигурно е познавал много хора, тъй като цялата къща беше пълна с цветя без никакъв аромат. Дори имаше голям букет от изтъкнат индонезийски министър. Много странно, че е изпратил цветя на баща ми. Татко не го харесваше. Много бие на очи, казваше. Той предпочиташе корупцията да се върши тихомълком.

Забелязах, че нямаше нито един стрък цвете лапа на кенгуру. Колко странно беше това усещане за нещо познато, когато го видях за пръв път. Стори ми се много красиво. Тънко, черно, с мънички нежнозелени листенца, сякаш не проумяваше, че именно черният му цвят привличаше внимание и учудване.

Като при мен. Години наред нямах представа, че моята особена привлекателност се криеше в непостижимата извивка на бузата ми, когато спях с извърнато настрани лице в тъмнината. Докато лежаха до мен, мъжете, които влизаха в моя живот, необяснимо и без нито едно изключение биваха завладявани от тайнствеността, така мъчително близка и все пак безкрайно далечна. Обхващаше ги едно и също желание, потребност да ме притежават, да стигнат дотам, докъдето други не бяха стигали… поне в началото.

Всички нахлуваха в живота ми с надежди, светнали от очакване. Главната им цел беше да впримчат дъщерята на Люк Стедман! След това пред тях щяха да се разкрият безкрайни възможности. Пари, власт, връзки… ала в края на краищата всички си отиваха озлобени и разгневени, тъй като осъзнаваха, че в тъмното пространство между тях и мен зееше ужасна пропаст, чиято дълбочина никой не можеше да прозре.

— Кажи ми защо — викна един от тях, с когото бях прекарала по-дълго време, застанал огорчен и изумен в края на пропастта, — не те ли целувах, не те ли смуках, не те ли чуках, а ти се държиш сякаш си наплюнчена марка, за да я лепнеш на писмо?

Естествено извинението само влошаваше нещата. Може би ако бях дала някакво обяснение…

— Много съжалявам, че очите ми, които от много години носят печата на отчаянието, имат същия израз, когато ме чукаш, както когато плюнча марка. Но пък ти усъвършенства техниката си — казах.

— Не си виновен, вината е у мен — успокоявах друг нежно. Спасявах гордостта им. Мъжката гордост е безценна.

— Аз съм виновната — настоявах, издължените ми ориенталски очи умоляваха за разбиране. — Знаеш ли, когато бях на седем години, загубих себе си. Също както когато вървиш по зебра и стъпиш не на бялата черта, а на съвсем невинната на вид тъмна лента и изведнъж усещаш, че падаш, пропадаш някъде дълбоко. Изчезваш в бездънна черна дупка, където само звездите ти правят компания. Когато един ден се изкачих на повърхността и излязох от тази дупка, се намерих на бяло легло в бяла стая, без никакви спомени.

На това място се налагаше да прекъсна, защото ме гледаха така, сякаш бях съчинила цялата история за пресичането на зебра само за да ги умилостивя. Така че никога не успях да им доразкажа за непознатия с дръпнати очи и загрижен израз, който стоеше до мен в тази бяла стая. Погледнах го, взираше се в лицето ми с известно неудобство. Той събуди страх у мен. Очите му бяха далечни и студени.

Нарече ме Ниша и каза, че ми бил баща, но не ме докосна, нито ме прегърна. Вероятно всички тези целувки и прегръдки между бащи и дъщери се случват само в холивудските филми. Всъщност мина ми мисълта, че баща ми дори не изглеждаше особено щастлив, че се бях изкатерила от черната дупка, където само звездите ми правеха компания. Останах с обидното впечатление, че той си отдъхна, че не си спомнях нищо.

Понякога си мисля, че е трябвало да кажа на мъжете, изпълнени с надежди, че баща ми почти никога не ме докосва. Всъщност на никого не бе разрешено да ме пипа. Израснах самотна в компания на прислужници. Ако им бях споменала, вероятно биха разбрали тази непреодолима пропаст, която усещаха в леглото.

Ако онзи ден на бялото легло в бялата стая не бях погледнала в огледалото и не бях видяла да ме гледат същите дръпнати очи, които се взираха в мен от напрегнатото му лице, нямаше да му повярвам, че е мой баща. Как е могъл да ми вдъхне живот, след като дъхът му е така студен? Очите му така далечни. Въпреки всичко той ми каза, че ме обича, и разкраси самотния ми живот с неща от най-високо качество. Защото той беше богат, много богат и важен човек. И изключително могъщ.

Останах в бялата стая още няколко дни, след това той внимателно ме отведе до голяма кола и ме закара в много голяма къща. В къщата беше страшно студено. Аз се разтреперих, той спря климатика и ме заведе в една странна розова стая, бях сигурна, че никога по-рано не я бях виждала.

— Това е твоята стая. — Черните му очи ме наблюдаваха внимателно.

Огледах стаята, подредена като за малко момиче, където всичко изглеждаше и миришеше на ново. Дрехите, които висяха в гардероба, все още бяха с етикети. В долната му част скъпи обувки с лъскави бомбета, без позорни драскотини по чисто новите токове проблясваха весело.

— Помниш ли нещо? — попита той напрегнато. Не с надежда, но напрегнато. Поклатих глава. Така силно, че усетих болка. Все още имах червен белег, където бях ударила главата си, когато съм паднала в дупката, докато съм пресичала на зебра.

— Нямам ли майка? — попитах стеснително, защото се боях от непознатия.

— Не — отвърна той тъжно, поне така ми се стори, но може и да греша. Тогава все още бях дете. Не знаех, че и бащите се преструват. Показа ми една малка снимка. Дамата на нея имаше тъжни очи. Като видях очите й, се почувствах още по-самотна. — Твоята майка умря при раждането ти — каза. — Горката, получи кръвоизлив и умря.

Излиза, че вината е моя, понеже тъжната жена на снимката е умряла. Тогава ми се прииска да имах очите на майка ми. Обаче бях наследила неговите. Студени и далечни. Искаше ми се да заплача, но не пред непознатия. Щом той излезе, се хвърлих върху чисто новото легло. И заплаках.

Много пъти разпитвах баща ми за тези загубени години, но колкото повече подробности той ми разказваше, толкова повече се убеждавах, че лъже. Криеше някаква тайна от мен. Тайната беше така ужасна, че ми бе съчинил цяло ново минало. Исках тези загубени години да се върнат. Тяхната липса разруши живота ми. Сега бях сигурна, че гласовете от лентите ще ми съобщят много тайни. Затова баща ми ги е крил през всичките тези години.

Огледах красиво аранжираните цветя, сред които нямаше лапи на кенгуру. Вероятно са твърде скъпи, за да ги хабят за венци за погребение. Предполагам, че красят домовете на богатите и известните. Баща ми беше много богат, но той мразеше лапи на кенгуру. И то много ги мразеше. Също както аз мразя съчетанието от червено и черно. Не проумявах защо, но той се изпотяваше от нерви, когато видеше красивите им черни цветове. Беше ми интересно да го наблюдавам и да виждам как се преструва, че къдравите цветя, наподобяващи паяк, не му действали. Първия път, когато ги подредих във ваза, той втренчи очи в тях сякаш бях увила по една съскаща змия около всяко стръкче.

— Добре ли си, татко?

— Да, да, разбира се. Обаче днес съм малко уморен. — След това ме погледна. Внимателно. Все едно аз криех нещо. Като че ли аз бях купила цял нов гардероб дрехи за него, бях боядисала стаята му в нежен розов цвят, който не си спомнях, и му бях наприказвала куп лъжи. Наблюдавах го с интерес. Така и не опознах баща си. Той никога не ме докосваше. Дори никога не приближаваше на такова разстояние, че да го пипна. Не знаех какво крие. Той имаше много тайни. В студените му дръпнати очи те горяха като клада за изгаряне на мъртвец.

— Да не би днес да си си спомнила нещо? — попита той внезапно.

Изгледах го изненадано.

— Не. Защо?

— Нищо. Просто попитах — излъга той с неговата усмивка на обигран политик. Моят непочтен баща.

Погледът ми попадна върху една жена, която току-що влезе. Тя носеше скръбта си с трагично великолепие, от главата до петите беше облечена в различни тонове черно. Като че талантлива японска дизайнерка бе изработила дрехата. Беше смайващо красива. Никога по-рано не бях я виждала. Устните й бяха прекалено червени. Като я видях, инстинктивно стиснах ръце в юмруци.

Черно и червено. Черно и червено. Как само обагряха тези цветове кошмарите, които ме измъчваха! Жената хвърли поглед към всекидневната на татко, където бе положен ковчегът му върху дълга ниска маса. Настанен сред хладния сатен, жълт и вдървен, той чакаше да нахраним с него гладното чудовище в крематориума.

Внезапно красивата непозната се спусна към него. Затича се с малки женски стъпчици. Театрално се хвърли върху леденото тяло и се разрида. Изненадана, отстъпих назад.

Още една от татковите малки тайни се върна, за да получи възнаграждението си. Опечалената тълпа веднага прояви любопитство. Хората тайно ме наблюдаваха, но аз не им обърнах внимание. За миг, докато гледах как жената, облечена в черно, се хвърли върху слабото жълто тяло, си я представих като голям черен женски паяк, който се навежда и поглъща съпротивляващия се любовник. Но всичко беше само великолепно представление. Дори в смъртта Люк Стедман не беше съпротивляващ се любовник. Милият ми скъп баща. До самия край остана верен на себе си. Студен и във всеки случай не се бе оплел в копринени паяжини.

Името на жената не се споменаваше в завещанието му.

В краткото му завещание фигурираше само моето име. На неговата дъщеря. На която даде ключа. Онази, от която имаше тайни. Сякаш жената чу недоброжелателните ми мисли, вдигна очи и погледите ни се срещнаха. Имаше нещо странно самотно в аленото й червило. Бедната. Усетих как сърцето ми малко омекна. Без да искам. Мисля, че знам какво е да бъдеш изоставен.

Нещастното тяло на майка ми ме беше изхвърлило на бял свят и после бе кървило до смърт. Татко нахранил с безкръвното й тяло чудовището с жълта слюнка в крематориума и сме останали само двамата. Преди да тръгне на работа, той ми оставяше разни неща на масата пред моята стая — играчки, докато бях малка, и скъпоценности, когато пораснах. Очебийната истина беше, че ги оставяше извън стаята, за да не се поддам на спонтанния подтик да се хвърля в прегръдките му или да го целуна, както би трябвало да направи всяка дъщеря. За да избегне възможността да получи прегръдка, от която се боеше, преди да се прибере, хитрият ми баща се обаждаше по телефона да попита дали съм харесала новия си подарък.

Криеше се зад стена от учтиви изрази като моля, може ли и благодаря. Всички се възхищаваха от прекрасните му безупречни маниери. Някои дори ми завиждаха за съвършената нежна обич, която си представяха, че съществува между баща и дъщеря. Издигаха го на пиедестал. Само аз стоях зад дебелата стена, която той бе изградил между двамата, и пищях безмълвно. Бях ужасена от пълното й съвършенство и изумителното количество подробности, с които осигуряваше своята отдалеченост. Поне малко да ме обичаше. Но той никога не ме бе обичал. Малкото маймунче умира, когато бъде лишено от майчини ласки. Неравното биене на тъжното му сърчице просто спира. Все пак е добре, че не съм малко маймунче.

Кимнах и хората се раздвижиха като послушни кукли. Аз бях новата господарка. Единствената наследница на голямото състояние на краля. Те дръпнаха жената с изоставените червени устни от обилно напръсканото с одеколон тяло и я отведоха ридаеща в един ъгъл. Направиха го внимателно, с любопитство.

После вдигнаха ковчега на рамене. Никой не плака, с изключение на жената в черно с кървавочервените устни. Хората започнаха да се разотиват, а аз тръгнах към ридаещата жена. Когато приближих, забелязах, че не е толкова млада. Вероятно около трийсет и пет годишна или към четирийсет. Обаче очите й бяха изумителни. Огромни и влажни. Също като блестящата повърхност на спокойно езеро по пълнолуние. Тя също имаше безброй тайни и някои от тях със сигурност бяха и мои.

Поканих я в кабинета на баща ми, далеч от неприкрито любопитните очи. Жената ме последва тихомълком. Дали беше идвала по-рано в къщата? В кабинета се обърнах с лице към нея.

— Казвам се Розет и се радвам най-после да се запозная с вас, Ниша — изрече тя тихо. Странно, гласът беше също като очите й. Културен, звучеше чисто и се лееше плавно като мед.

— Искате ли нещо за пиене? — попитах по навик.

— „Тиа Мария“ с лед, моля. — Усмивка разцъфна на червените й устни. Прекалено червени.

Отидох до шкафчето с напитките. Да, баща ми беше натрупал голям запас от „Тиа Мария“. Внезапно си представих телата им преплетени върху болничното легло. Измършавял жълт труп на мъж и това тайнствено същество. Поклатих глава, за да пропъдя безвкусната поквара на тяхното непристойно съвкупление. Какво ставаше с мен?

— Добре ли познавахте баща ми?

Чух я как пое дълбоко дъх.

— Горе-долу. — Тя беше нежна и женствена. Освен това потайна. Баща ми е имал връзка с нея.

— Отдавна ли го познавате? — продължих.

— От двайсет и пет години — изрече тя с лекота.

Извърнах се изумена.

— Познавахте ли майка ми? — Думите се изплъзнаха от устата ми, преди да ги спра.

Нещо се надигна от гладките, окъпани в лунна светлина езера на бялото й добре гримирано лице. За миг то се оживи и изрази съжаление. Грозното езерно същество ме гледа тъжно няколко секунди, после се плъзна обратно в блестящата вода. Лицето й отново стана безизразно.

— Не — отвърне тя и поклати глава. Сладостта в гласа й се беше сгъстила до тъмна утайка. Току-що излъга. Каква бе ползата от преданост към мъж, който вече е мъртъв? Предстоеше й да си плати наема, да си купи дрехи в различни тонове черно. Съсредоточих се върху задачата да налея „Тиа Мария“ и да поднеса питието с много лед. Точно до главата си чух цъкането на часовник в безшумната стая.

— Баща ми не ви споменава в завещанието си — съобщих между другото и чух как тишината я обгърна. Часовникът тиктакаше с решителна точност. Останах в това положение за малко, след това се извърнах към нея и със слаба усмивка й поднесох питието.

Все още ухаеща на одеколона на мъртвеца, Розет пое студената чаша с бледите си ръце. Бедната, трябва да призная, че я държеше в ръка доста безпомощно. Изразът на изоставено дете се върна. Да, мила, значи е вярно, че трябва да си платиш наема. Докато я наблюдавах, сълзи бликнаха от прекрасните й тъжни очи и се спуснаха по бледите й страни.

— Копеле — изруга тя много, извънредно тихо, след това потъна в големия мек диван зад гърба й. Изглеждаше съвсем дребна и много бяла на фона на тъмнозеления диван на татко. В този момент ми хареса донякъде.

— Боя се, че аз съм единствената, която се споменава в завещанието му. Дори никой от прислугата, макар някои от тези хора да са с него откакто се помня и са заслужили да получат нещо. Аз ще им дам от негово име. Замълчах за миг. — Лошото е, че не познавах баща си достатъчно добре, а изобщо не помня майка си. Ако с ваша помощ попълня някоя празноти, с удоволствие ще ви помогна финансово.

Езерното същество се олюля в тихите тъмни води. Вероятно осъзна, че гледа вече към новия източник на хляб. Доволна ли бях, че притежавах тази сала? Жената със сигурност я разпозна и й се поклони ниско. Неочаквано се разсмя. Рязък, горчив смях. Беше смях на жена, която никога не е контролирала собствената си съдба.

— По-добре да не вадим някои неща на светло. Спомените, които искате да узнаете, не са приятни. Те имат силата да ви унищожат. Защо, мислите, че ги е крил от вас? Напълно сигурна ли сте, че искате да знаете?

— Да — отвърнах веднага, изненадана от моя ясен и убеден тон.

— Той даде ли ви ключа?

Изгледах я поразена. Дори е знаела за ключа.

— Да — казах, изумих се колко близка е била тази сдържана жена с баща ми. Вярно, че не познавах баща си. Червените устни се усмихнаха. Наистина не можех да понасям този кървавочервен цвят. Той режеше очите ми като с нож.

Тя пресуши питието си и се изправи пред мен. По очите й си личеше какво мисли — че отсега нататък я чакат само старост и смърт, както и тъжно съжаление за лошия избор.

— След като прослушате лентите, елате при мен. — Тя отиде до бюрото на татко и написа адреса и телефонния си номер на едно листче.

— Довиждане, Ниша. — Вратата се затвори.

Взех листчето. Тя живееше в Бангсар, недалеч оттук. Почеркът й беше женствен и странно подканящ. Замислих се за произхода й. Тя имаше фината, много светла кожа на известен тип арабски жени. От онези, чиито бодигардове ги чакат пред пробните на магазин на „Армани“.

Взех листчето със себе си и тръгнах към къщи.

В апартамента ми беше задушно и горещо. Включих климатика и хладен, сух въздух навлезе тихо в стаята. Без да съблека черната си траурна рокля, включих магнетофона и затворих уморените си очи. Гласът на някаква жена Лакшми изпълни хладната стая със сенки от непознато минало.

На другата сутрин се събудих рязко, намерих се заобиколена от касети, стресна ме звънецът на вратата.

— Препоръчано писмо — долетя мъжки глас по домофона. Разписах се за писмото, беше от адвокатите на баща ми. Желаеха да се срещнат с мен незабавно по много важни въпроси. Обадих се и си уредих среща с шефа на „Де Круз, Раджан и Рахим“.

Господин Де Круз се приближи да ме посрещне и покри ръката ми със своите големи меки длани. В жилите му течеше португалска кръв, която се изразяваше във висок нос на гордото му лице и снизходително отношение към „местните“. Жилавата му коса блестеше като лъснато сребро над хитрото му лице. Очите му надничаха от хлътнали вдлъбнатини с безпощадната алчност, с която се бяха прочули предците му. У него имаше нещо дълбоко противно. Стори ми се, че под кожата му се гърчеше съвсем различно същество.

Бях го виждала веднъж по-рано на вечеря в стоковата борса. Тогава ми се усмихна много чаровно, но не ми представи високото момиче с празен поглед, което стоеше до него. Смятах, че той, както и всички други адвокати, които познавах, е арогантен и прекалено много се гордее със способността си да поробва думите и те да вършат точно онова, което той желае. Държеше ги в устата си, вадеше ги само когато трябва и ги изговаряше с правилно ударение. Ето колко богат го бе направило това.

— Моите съболезнования — съчувствено изрече той с дълбокия си баритонов глас. Нямаше как да не ми направи впечатление. Във всеки случай това бе дарба — гласът ти да звучи така искрено в моментите, когато пожелаеш.

— Благодаря. Благодаря ви и за цветята — казах механично.

Той кимна мъдро. Думите чакаха в устата му, докато дойде подходящия момент. Посочи ми стол да седна. Кабинетът му беше обширен и хладен. В единия ъгъл имаше добре зареден бар. Бях чула, че пиел. И то доста. В клуб „Селангор“.

Той се отпусна в голям кожен фотьойл зад бюрото си. За момент замълча и ме огледа. Представих си какво си мисли: Вярно, че е хубавичка, но ако можеше малко да се разкраси. След това освободи думите, които чакаха в устата му, и те наизскачаха, за да изплашат до смърт бедното същество, което не бе успяло да се разкраси според критериите му. Това едва ли бе негова вина. Нали не той беше направил всички тези лоши инвестиции, довели баща й до банкрут, докато умирал в болницата. Икономиката била виновна. Цялата проклета икономика, която се срутила след фиаското на малоазийския рингит, сринал цените на акциите.

Слушах господин Де Круз с празен поглед как използва правилните думи, за да ми съобщи за срива на фондовата борса и за неизбежните загуби по високорисковите полици, които баща ми предпочитал. Всъщност, каза той, нищо не било останало от завещанието, освен огромни дългове. Дори скъпият ми апартамент трябвало да се продаде.

— Имате ли някакви бижута, които бихте могли да продадете?

Втренчих се ужасена в него.

— Но татко беше мултимилионер! Как е възможно?

Господин Де Круз сви рамене красноречиво.

— Икономиката, нали ви обясних. Някои необмислени инвестиции, няколко неуспешни сделки… — Всякакви утешителни думи се лееха от движещите му се устни. — Може би и измами, сенчести сделки…

— С една дума, оставам без покрив.

— Не съвсем. — Господин Де Круз ми хвърли особена усмивка, пълна с неудобство и вина. Гледах го и чаках. Той се усмихна по-широко и нежелателното присъствие на вината изчезна. Нито един приличен адвокат не страда дълго от чувство за вина.

— Ами майка ви ви е завещала една къща. Трябвало е да влезете в нейно владение, когато навършихте двайсет и една години, но тъй като тогава бяхте удобно настанена в своя апартамент, баща ви реши да не ви товари с грижата за старата разнебитена постройка. Но тъй като сега условията се промениха за вас, вероятно ще поискате да й хвърлите един поглед.

— Майка ми ми е завещала къща? — попитах глупаво.

— Да, къща в Ампанг. Естествено, постройката сигурно е много занемарена, но земята е нещо друго… Като се има предвид кварталът, седите върху купчина пари. Евентуалната й продажба би разрешила всичките ви проблеми и, разбира се, с помощта на нашата фирма бихте могли да се отървете от нея. — Той нагласи устните си да си придаде делови вид и отвори папка пред себе си.

Трябвало е да ми се каже за къщата, когато съм навършила двайсет и една години, но господин Де Круз е спестил информацията, защото баща ми го е помолил за това.

— Кой плаща наема за използване на земята? — попитах.

— Имаше едно наследство от вашата прабаба, от което автоматично се изплащаше наемът, но това наследство почти привърши. Тук има и едно запечатано писмо, което баща ви е оставил да ви бъде предадено, в случай че умре. Ето ключовете и адреса на имота. — Той ми подаде връзка ключове, нотариалния акт на имота и тайнственото запечатано писмо.

Не бях в състояние да кажа нищо. Майка ми ми е оставила къща и през всичките тези години той е крил това от мен. Потокът от думи от страна на адвоката продължаваше, докато внезапно се изправих. Тогава той млъкна.

— Благодаря ви — казах учтиво и тръгнах към лакираната врата.

Навън задушната следобедна горещина ме удари в лицето. Всичко, което довчера приемах за даденост умря. Домът, който мислех, че е мой, се оказа за продан, а купищата пари не съществуваха. Въпреки това нищо друго нямаше значение, освен ключовете в ръката ми и къщата. Повървях пеша, докато забелязах бара „Вишните“. Лека болка туптеше в слепоочията ми и изпитах налудничаво желание да се изсмея от сърце. Бях бедна. Каква подигравка само! Животът сред богатство ме бе направил безпомощна. Дипломата ми по обществени науки ми позволяваше да заема място на секретарка, но за всякаква друга работа нямах достатъчно квалификация. Беше ми невъзможно да си представя огромното богатство на баща ми сведено до разнебитена къща в Ампанг. Помислих си за многото политици, които идваха с протегнати ръце и потупваха баща ми по гърба. „Добре, чудесно. Знам, че винаги мога да разчитам на Люк“ — казваха те.

Как беше възможно? Сигурно докато баща ми е лежал в болницата, го бяха изиграли и обрали. Той беше доста умен, прекалено хитър, за да загуби всичките си милиони, вложени в недвижима собственост, акции и тайни сметки. Сигурно е станала някаква измама, но при мисълта да разнищя огромната му империя ми прилоша. Хората, които можеха да направят така, че подобни колосални суми да изчезват, бяха на много високи постове и дори баща ми се държеше много предпазливо и на безопасно разстояние от тях.

Влязох в бара, поръчах двоен коняк на бармана, който прояви сервилно любопитство, и си намерих едно тъмно кътче, където да се скрия. Облегнах се на облегалката. Възможно ли е животът ти да се промени за един следобед? Разбира се. Вдигнах тежката завеса на прозореца.

Навън валеше. Очевидно нямаше да мога да отида и да видя къщата този следобед и по необясними причини ми стана по-леко, след като отложих отиването там. Къщата беше нещо повече от имот. Усетих чудодейната й сила още щом Де Круз спомена за нея. Събух обувките си, свих крака под себе си и скъсах плика на писмото. Да видим какви още изненади си ми подготвил, мили татко.

Обаче почеркът не беше татковият. Пуснах крака от седалката и седнах с изправен гръб. Женска ръка го бе писала и го бе адресирала не до мен, а до баща ми. Не исках да чета писмото на това ужасно място, но очите ми сами се плъзнаха към горната част на листа.

„Скъпи Люк,

Предсмъртното ми желание е Ниша да получи записите. Те са спомени от хора, които съм обичала цял живот. Не могат да ти навредят. Дневниците оставям на теб, направи с тях каквото решиш. Ще изпълниш тази моя последна молба, ако изобщо някога си ме обичал. Искам само дъщеря ми да знае, че предците й са били горди и необикновени хора. Никой от тях не е бил слабоволев като мен. Искам да знае, че няма от какво да се срамува.

Тя носи кръвта на добри предци. Те се проявяват в ръцете й, в лицето й и в сенките, щастливи и тъжни, които минават по гладкото й чело. Когато в горещи дни отвори хладилника и застане пред него да се разхлади, нека да знае, че те са в парата на дъха от устата й. Те са в нея. Искам да ги опознае както аз ги познавах. Нека да знае, че докато стъпваха на тази земя, те бяха чудесни силни хора, много по-смели от мен, и оцеляха.

Аз се проявих като слаба и жалка личност, защото забравих, че любовта идва и си отива, тя е баграта, която дава цвят на дрехата. Погрешно приех любовта за самата дреха. Семейството е истинската дреха. Нека да я носи с гордост.

Люк, моля те, предай й касетите.“

Писмото беше подписано Димпл. Значи майка ми е била Димпл Лакшмнан. Не Селина Дас, както пише в акта ми за раждане, който татко ми показа. Не е умряла при раждането ми. Тя ме е познавала. Значи аз също съм я познавала. Навън едри дъждовни капки се блъскаха в опушеното стъкло и с главоломна бързина се спускаха надолу като дебели прозрачни червеи. Какъв лъжец си бил, татко!

Дори отдалеч познах, че това е къщата. Спрях колата и слязох. Името на къщата — „Лара“, почти се скриваше от избуялите бурени, които пълзяха по портите и покриваха червената тухлена ограда около имота. Три момчета спряха велосипедите си до мен.

— Нали няма да влезете в къщата? — попита едно от тях с любопитство.

— Трябва да знаете, че вътре има духове — добави друго.

— Една жена умря вътре — извикаха и тримата и ме изгледаха многозначително. — Беше ужасно. Навсякъде бе оплискано с кръв. Който влезе вътре, не се връща — предупредиха ме със зловещ вид и с желание да ме изплашат.

— Къщата е моя — казах им, погледнах железните порти и криволичещата алея, от двете страни на която растяха големи иглолистни дървета.

Момчетата ме изгледаха с отворена от изненада уста, докато пъхах ключа в бравата. При металния звук на отключването, те продължиха с велосипедите и обръщайки се назад, ми хвърлиха бърз поглед.

Портата издрънча, когато я отворих. Идвала съм тук някога. Докато карах колата по алеята, изпитах чувство, че съм загубила нещо. Какво ли съм загубила? Иглолистните дървета от двете ми страни създаваха тъмнозелена стена от тишина. Паркирах колата пред къщата. Пълзящи растения покриваха по-голямата част от фасадата и червените застъпващи се плочи на покрива. Нещастната земя явно преди много, много години бе загубила битката с високите до кръста бурени. Пълзящи рози със свирепи тръни цъфтяха в изобилие. Общо взето гледката беше мрачна, призрачна.

Въпреки това тя ме зовеше, всяка тъмна сянка беше молба, мамещо око. Под едно дърво, част от което, виждаше през дивата растителност, забелязах статуя на малко момиченце, то държеше нещо с двете си ръце и сякаш го предлагаше, но бурени с лъскави листа плътно покриваха неговия дар. Минах покрай статуите на два свирепи лъва, които стояха като безмълвни пазачи на голямата входна врата от махагон. Когато натиснах дръжката, тя се отвори плавно. Покани ме да вляза.

Спрях по средата на обширната всекидневна и се усмихнах. Първата истинска усмивка откакто татко почина. Всичко беше покрито с двасантиметров слой от прах и паяжини, къщата беше напълно запусната, но аз си бях у дома. Без да вдигам очи нагоре, знаех, че високите тавани са изрисувани с пищни фигури от миналото, облечени с дълги роби. Вдигнах глава, точно така, дори гъстите паяжини не можеха да скрият стенописите. Малко врабче долетя в къщата през счупен прозорец, в тишината плясъкът на крилата му се чуваше ясно. Кацна върху перилото и ме изгледа с любопитство. Перилото, което едно време беше излъскано. Знаех го със сигурност, както знаех и какъв е цветът на пода под краката ми. С дясната обувка очертах малък полукръг, бутнах настрани сухи листа, клечки, курешки и насъбраната в продължение на много години мръсотия и собственото ми отражение ме погледна от гладка черна повърхност. Да, най-накрая черният мраморен под от кошмарите ми.

Разтревожени от необичайния шум, гущери се раздвижиха по тавана над неподвижните пухкави ръце на нарисуваните девици и херувими, които лудуваха из облаците. Ехото от стъпките ми прозвуча зловещо, но въпреки всичко имах усещането, че съм добре дошла, застиналите хора ме чакаха.

Когато се огледах, останах с впечатлението, че обитателите на къщата бяха излезли с намерение да се върнат скоро. Имаше голяма ваза със сухи клончета, купа за плодове с покрити с прах костилки, алкохол в кристалните шишета върху малък роял. Приближих се до зацапаните снимки върху пианото и духнах прахта. Бях снимана с красивата жена от моите сънища. Изяждащата спомените змия бе погълнала лицето й и го бе скрила в корема си. Коя беше тя? Това ли бе Димпл Лакшмнан? Ако това е мъртвите ми майка, значи жената на снимката, която татко ми показа, трябва да е още една лъжа.

Върху красива ниска масичка за кафе от мрамор и гранит имаше купчина списания. Най-горното беше от август 1984 година. Годината, всъщност месецът, когато пропаднах в черната дупка. Добре, дотук добре.

На отсрещната стена висеше картина с богато украсена рамка, но бе потънала в сива прах. Стъпих върху един стол и с кърпичка изтрих средата на картината. Видях женски гърди. Малко по-нагоре открих и лицето. Красива жена ме гледаше тъжно и знаех със сигурност, че тя е моята майка, Димпл Лакшмнан. Избърсах цялата картина, слязох от стола и отстъпих назад. Изведнъж почувствах, че вече не съм сама. Сякаш всички мъртви от майчината ми страна се бяха скупчили около мен. За пръв път откакто се изкатерих от черната дупка и не можех да позная абсолютно никого, почувствах, че не съм сама.

Затоплена и изпитвайки особено задоволство, се отдалечих от портрета и се изкачих по мраморните стъпала. Представих си как едно малко момиче пада. Спрях и ръката ми механично се вдигна към главата. Докосвах сребрист белег. Паднах по тези стъпала, бях съвсем сигурна. Падах с главата надолу, крещейки: „Мама, мама“. Не беше както татко твърдеше. Не се бе случило, докато съм пресичала улицата на зебра.

Поради някаква ужасна причина баща ми ме е изтръгнал от тази къща, където съм живяла с майка ми. Оставил е тук абсолютно всичко, което ми е било познато, и ме е присадил в съвсем нова обстановка. И тъй като не бе взел нищо от къщата, имах чувството, че някой е излязъл да купи мляко и така и не се е върнал. Сега разбрах защо баща ми не е взел нищо. Не е желаел нещо от предишния ми живот да върне спомените ми. Винаги се е страхувал, да не би да си спомня нещо.

На горния етаж отворих първата врата вляво. Веднага си представих как малко момиченце лежи на леглото. Това е била моята стая, а не розовата, в която баща ми ме въведе, след като излязох от болницата. Познах сините пердета на жълти слънчогледи. Пердетата вече бяха посивели с годините, но си ги представих как се надуват от вятъра. Сини с яркожълти слънчогледи. Мама ги е избрала.

От любопитство отворих гардероба и ме блъсва неочаквано силен мирис на камфор. В гардероба имаше великолепни дрехи за дете на седем години. Какви роклички само! При това напълно запазени. Чифт червени сандалки с хубави розови панделки отгоре привлякоха вниманието ми. Затворих очи и се опитах да се напрегна, за да си спомня нещо, но не успях. „Скоро — казах си, — скоро ще си спомня всичко.“ Погалих старите ми дрехи, изненадах се колко добре са се запазили. Зад леглото чух шум от бързо движение. Мишки. Вратите на гардероба сигурно са били добре затворени.

Изведнъж се видях как стоя в градината отвън до малко езерце, пълно със скъпи златни и червени рибки. Както внезапно си представих картината, тя така и отлетя. Бързо отидох до прозореца. Мръсно езеро се открои мрачно сред избуялите плевели в задния двор, който някога е бил градина. Стори ми се, че ме гледа с известен упрек, като че ли аз съм виновна, че водата е позеленяла след като съм го занемарила. Излязох от старата си стая и тръгнах по извитата галерия, откъдето се виждаше всекидневната долу. Отворих друга врата и ахнах.

Стаята беше обзаведена по същия начин както спалнята на баща ми в неговата къща — всичко беше абсолютно идентично. Ставаше все по-любопитно. Значи татко е живял в тази къща заедно с майка ми и с мен! Нещо се е случило тук, нещо го е накарало да ме вземе и да избяга, като е оставил всичко както си е било. Тръпки ме побиха, когато видях стаята. Затворих спартански мебелираното помещение и отворих друга врата.

Завесите тук бяха пуснати. Беше приятно полутъмно и толкова тихо, че чувах дишането си. Постепенно, почти неусетно ме обзе усещане, че не съм сама. Все едно, че заспиваш на плажа и се събуждаш от топлия плисък на леките вълнички, които мокрят краката ти. Чувствах се в безопасност и защитена, сякаш някой, който ме обичаше, седеше зад мен. Дръпнах завесите и светлината на залеза нахлу с любопитство, превърна въздуха в чудотворни пространства, изпълнени с прах, но изгони онова странно присъствие в стаята. Обхвана ме необяснимо чувство за загуба. Минах покрай голямото легло с балдахин, поддържан от четири колони, чудесно изработено и скрито под неизбежния дебел слой прах, и отворих вратите на хубав вграден гардероб, украсени с дърворезба.

Видях рафтове, отрупани с изискани дрехи, чудесно запазени. Пред мен висяха пищни рокли от 70-те години с пришити мъниста, избродирани в разкошни цветове. Стори ми се, че познах рокля в синьо и зелено с прикачен към нея гердан от фалшиви диаманти. Стори ми се, че си спомних как казвам: „Мамо, тази е хубава“. Затворих очи и си представих как стройната фигура се завърта с новата си рокля с клоширана пола и тя се развява около краката й като блестяща пеперуда. Това беше тя. Димпл Лакшмнан, моята майка.

Внимателно свалих роклята от закачалката и застанала пред огледалото в другия край на стаята, я допрях до тялото си. С майка ми имахме почти един и същи ръст. Свалих блузата и джинсите и облякох роклята през главата. Миришеше на препарат против молци, но я почувствах хладна върху кожата ми. Погладих внимателно сатена около ханша си. Роклята беше красива.

Като в захлас изтупах прахта от табуретката пред тоалетната масичка и седнах върху нея. Избърсах огледалото с хартиена кърпичка и разгледах гримовете върху дългата тоалетна масичка. Дръпнах капачето на синя гилза червило. Беше розово. Миришеше на застояло, но не изглеждаше изсъхнало. „Кристиян Диор“ и все още хубаво. Завъртях гилзата и намазах устните си. След това нанесох с четчица блестящи сини сенки според модата от 70-те. Застанах пред огледалото и на слънчевата светлина видях да ме гледа една непозната жена с яркосини сенки и с червило на устата. Стана ми тъжно. Толкова непонятно тъжно, че спуснах завесите и без да се замислям, се отпуснах върху прашното легло. Тогава осъзнах, че когато завесите са спуснати, стаята внушаваше съвсем друго чувство. Отново усетих, че има някой при мен. А когато се погледнах в огледалото в отсрещния край на стаята, видях жената от портрета на долния етаж. В мрака изглеждах красива, красива като майка ми. В края на краищата не приличах на баща ми. Взирах се, очарована от новия си вид, докато вече не виждах изненаданата си физиономия, а сцена от миналото.

Мама беше на долния етаж, облечена със същата тази рокля. Канеше се да отиде на парти. Представих си ясно всекидневната в класически стил с впечатляващо много аранжирани цветя, с големи кристални купи, пълни с плодове, пода, кристалния полилей, лампите, перилото, кремавата викторианска софа, махагоновата маса за хранене, големите дивани — всичко лъснато и ново, без прах, без мръсотията от птичи курешки. Всичко беше разкошно. Докато мама чакаше татко да се прибере от работа, тя подреждаше цветя върху масата за хранене и плачеше тихо.

Щрак, щрак, щрак, режеше тя с ножиците. Подреждаше цветя за голямата маса. Кървавочервени рози, съчетани с лапи на кенгуру.

— Защо плачеш, мамо?

Споменът избледня и аз продължих да се взирам в огледалото в променения ми външен вид. Слязох долу с роклята на мама. Не само че изглеждах различно, но и се чувствах другояче. Въздухът беше мек и спокоен, чувствах се у дома си. Обаче скоро щеше да се стъмни, а в къщата нямаше нито електричество, нито газ. Забелязах двете статуи на негри от ебонитово дърво, поставени от двете страни на стълбата, покрити с прах и паяжини, всеки от тях държеше по един свещник, тогава започнах да тършувам в кухнята за свещи.

Хладилникът беше празен, но шкафовете бяха пълни със стари консервирани храни. Пакети с юфка, кутии с мляко на прах, със сардини, празни кутии от овесени ядки, преобърнати от мишките, и много бурканчета с домашен конфитюр от манго. В друг шкаф имаше буркан с мед от диви пчели, който се бе утаил на златист пласт в основата и плътна тъмнокафява течност по-горе. Намерих свещите. Тогава забелязах връзка ключове. Един от тях ставаше на задната врата. Силно блъснах вратата и тя се отвори в притъмняващата вечер. Слънцето бе залязло зад високата тухлена ограда, която заобикаляше градината. В полумрака излязох и тръгнах по тясна каменна пътека, полускрита от избуяли буренаци от двете й страни. В градината беше тихо. Невероятна тишина. Шумът от уличното движение сякаш беше много далеч и настъпващата нощ току-що бе започнала да обгръща дърветата и земята с лилавеещи тонове. Поради това, че градината бе запусната и бях напълно уединена зад високите тухлени стени, изпитах изисканото удоволствие да забравя света и открих приказна тайна.

Какво представлява раят, ако не оградена със зид градина?

Минах покрай тясна зеленчукова леха, отдавна колонизирана от твърда трева и бурени с големи листа. Брулени от времето прътове, избелели като брезова кора, бяха забучени в земята в кръг и вързани заедно на върха подобно на скелет на индиански вигвам. Едно време пълзящи стъбла на зеленчуци са се виели по тях. Сега върхът на всеки прът от вигвама беше отрупан с бежови и сивкави охлюви, скупчени, доволни, че са намерили високо място над бурените. Близо до тухлената ограда цветовете на манговото дърво се бяха свили и образували дребни зелени плодове. Изпокъсан хамак висеше от клоните му. Спомням си хамака като съвсем нов и как се люлееше бавно под дървото на сянка. Някой лежеше в хамака. В слабия ветрец дочух тъничък смеещ се глас: „Хвани ме де“.

Обърнах се, но зад мен нямаше никой. Внезапно пътеката, постлана с камъни, прекъсна и стъпих върху пружиниращ мъх. Отляво имаше малко езерце със застояла лигава вода, от нея се издигаше покрита с мъх статуя на Нептун. До езерото бе цъфнал малък храст, много бледорозов цвят, голям почти колкото малка зелка, висеше тежко на един клон. Наведох се да помирели цвета и си представих как се навеждам над езерцето и в бистрата му вода виждам друго лице. Малко, тъмно, триъгълно лице. Видението изчезна така бързо, както се и появи. Езерцето беше съвсем мъртво. Кафява петниста жаба ме изгледа подозрително. Продължих да вървя в градината.

В самия и край, почти напълно скрита от пълзящи растения, се спотайваше малка дървена къщичка. Оранжевите плочи на покрива, които не бяха паднали, се криеха под големи лъскави листа бръшлян със сърцевидна форма. Листата почти закриваха цялата врата и тежестта на богатата растителност заплашваше да срути покрива. Бутнах встрани част от стъблата, дръпвах вратата на къщичката и надникнах вътре. В смрачаващата се вечер видях маса, стол и нещо, което ми се стори като малко легло или дървена пейка. Помислих, че е опасно да влизам. Вътре можеше да има змии. В мрака ми се стори, че виждам пръст с просветващ златен пръстен, и си представих как от сенките същото триъгълно лице, което по-рано бях видяла в езерото, ми се усмихва топло.

Лицето беше старо, но очите излъчваха доброта. Това лице се запомняше, имаше тъмнозелена татуировка на малки точици, образуващи триъгълни форми, които започваха на челото от средата на всяка вежда, спускаха се като съзвездие към слепоочията и към високите скули. Някакво дете непрекъснато се кикотеше. Старата жена с татуировката го гъделичкаше по корема. Напрегнах се да видя какво друго има в сенките, но нищо повече не помръдна. Старата жена със златния пръстен и кикотещото се дете сигурно бяха направени от чайни бисквити, защото изчезнаха в тъмнината като трохи от бисквити в чаша чай. Вече беше съвсем тъмно. Изправих се и бавно тръгнах обратно към езерцето. Татуировката. Коя беше тази жена? Изведнъж си спомних. Милата, скъпата Аму.

Щом се върнах в кухнята, заключих вратата и застанах на прага, докато очите ми се пригодиха към по-плътната тъмнина в къщата, тогава запалих свещ и като я носех в едната си ръка, а кутията със свещи в другата, се върнах във всекидневната. Една по една поставих свещите в свещника. Избърсах дебелия слой прах и паяжини и ги запалих.

Осветени, статуите на негрите изглеждаха много импозантни, хубавите им черни лица лъщяха като гладки черни камъни на пълнолуние. Те хвърляха танцуващи жълти светлинни по стените и тайнствени сенки в ъглите. Не си спомнях малко изненаданите им лица, но знаех със сигурност, че имената им бяха Салиб и Рехмап. Някога съм била не по-висока от тях. Светлината на свещите събуди тавана. Закръглените нимфи, жените със свенливи лица и съвършени пропорции, мъжете с къдрави коси се пробудиха. Къщата и всяко нещо в нея ме е чакало. Вероятно в къщата наистина имаше призраци, но аз не изпитвах страх, чувствах се сигурна у дома. Бях си вкъщи и в запуснатата празна къща ми беше далеч по-удобно, отколкото в моя хладен луксозен апартамент в Давансара, ала когато ъглите на стаята притъмняха и почерняха, осъзнах, че макар да не ми се тръгваше, трябваше да го направя, защото чувах все по-близо потупването на малки крачета по мраморния под, те ставаха все по-смели. Нямах желание да се запозная с плъховете, които очевидно живееха в моята къща, затова прибрах роклята на майка ми, духнах свещите и след като заключих вратата, си тръгнах с натежало сърце. Сякаш оставях нещо важно тук.

Когато изключих магнетофона, беше два часът сутринта. Навън неутешимо бушуваше буря. Дъждът тракаше по вратата към балкона като гневен дух, който напира да влезе вътре. Огледах луксозните предмети в апартамента и не изпитах съжаление. Нямаше да чувствам липсата им. В тях не бях вложила част от сърцето си. Най-скъпите отговаряха на най-високи изисквания. Предишната седмица всичко беше различно. След седмица и аз щях да бъда като всички останали. Може би трябваше да си потърся работа и да стана секретарка. Щях да купувам дрехите си от универсални магазини, сама да си готвя и да си чистя. Свих нехайно рамене.

Онова, което имаше значение, беше да разгадая дълбоката тайна, която обграждаше майка ми, да разреша загадката на черния мраморен под, който изникваше злокобно в кошмарите ми, да открия защо изпитвах ужас от капеща чешма и защо съчетанието на червено и черно ми е толкова неприятно. В душата ми се събудиха дълбоки чувства. Стори ми се, че помня прабаба ми Лакшми, но беше трудно да свържа енергичната и пращяща от здраве млада Лакшми от записите със старата посивяла жена, която смътно си спомнях. Възможно ли е тя да е същата нещастна жена на плетения стол, която винаги мамеше на китайска дама?

Така бях затънала в слушането на лентата с историята на Айя, че пропуснах да вечерям. В кухнята моята прислужница ми беше оставила няколко ястия, покрити с капаци, и изведнъж осъзнах, че умирам от глад. Седнах и съвсем непривично за мен опустоших всичко.

Внезапно се спрях. Защо се държах по този начин? Откъде идваше тази лакомия, това необичайно бързане? Представих си сцената как малко момче повръща в чинията си. „Усещам храната, която й дават!“ — казва Лакшмнан, плаче като луд пред старата жена със стоманеносива коса и нещастни очи. Не, по онова време Лакшми трябва да е имала прекрасна черна коса и смели гневни очи. Бутнах настрани чинията.

Неспокойно влязох във всекидневната и се упътих към балкона. В мига, в който отворих вратата, силен вятър разроши косата ми и завъртя дрехите ми. Как копнеех да бъда в къщата на майка ми. Тя вече беше моя. Вятърът пръсна капки дъжд в лицето ми и издиша дивия си мокър мирис. Някъде много близо падна гръмотевица. Гласовете в главата ми се биеха с лакти да получат повече пространство и внимание. Когато съвсем измръзнах, влязох вътре.

Излязох от душа затоплена и изтощена, изсуших косата си пред огледалото. Беше почти четири сутринта. На другата сутрин щях да се върна в „Лара“. Исках да уредя незабавното си пренасяне. Изключих сешоара и като погледнах в огледалото, изненадах се от очите си. Взрях се в зеленикавите петънца в тях. Нефертити беше мъртва, но ми беше оставила очите си. Забелязах, че онзи надменен поглед беше изчезнал и на негово място блестеше огромно вълнение, което ми придаваше доста налудничав вид. Усмихнах се на себе си в огледалото, дори усмивката ми вече бе различна.

— Сега си поспи, защото рано сутринта ще тръгнеш към новия си дом — казах на великолепното момиче в огледалото. Тогава легнах под завивките и се заслушах в силната буря вън. Мятах се и се обръщах в леглото, докато най-после станах, запалих лампата и натиснах копчето на магнетофона, за да го пусна.

Рата

Изпратих едно простичко писмо до Ниша на адреса на баща й, в което обясних, че съм нейна роднина откъм майчина страна. Отбелязах, че е било невъзможно да се свържа с нея преди смъртта на баща й, защото той ни бе забранил да влизаме във връзка както с него, така и с дъщеря му. След като видях във вестника съобщението за погребението му, пожелах да се срещна с нея. Ако има желание, нека ми позвъни по телефона.

Когато тя пристигна, дъщеря ми я въведе в моето любимо място в къщата. В моята голяма кухня. Ниша беше красива. Поздрави ме сдържано, погледът й се задържа върху лицето ми и върху рядката ми побеляла коса. Знам, че изглеждам като страшилище.

— Седни, Ниша — поканих я с крива усмивка. — Ще пиеш ли чай? — предложих.

— Да, благодаря — прие момичето. Гласът му звучеше възпитано и културно. Ако не нещо друго, от Люк бе наследила това държане. Реших, че момичето ми харесва.

Сложих малка кошничка с яйца пред нея и казах:

— Вземи си.

За миг тя ме погледна безизразно, но чух мислите й: „В мозъка на тази дъртуша има повече тлъстина, отколкото ум“.

Развеселено взех едно яйце, чукнах го в чинията и го разчупих с ръце. Отвътре не потече белтък и жълтък. Бях ги направила от кейково тесто, бадеми и крем. Черупката беше от оцветена захар.

Тя също се разсмя. Естествено, пред нея седеше Рата — вълшебницата на захарта. В този ден тя беше направила нещо простичко. Няколко яйца.

— Имаш истински талант — похвали ме и си взе парченце от сладкиша. След като дребните й бели зъби го захапаха, тя заяви, че е превъзходен. — Не подозирах, имаш чудесен талант — повтори Ниша.

Седнах срещу нея.

— Аз съм Рата, твоя леля, и искам да знаеш, че майка ти Димпл преобрази живота ми. Вече съм стара и скоро ще си отида, но трябва да ти кажа какво направи тя за мен преди много години. Тя беше най-досетливото и прекрасно същество, което съм срещала. Един следобед преди двайсет и девет години седях сама и правех глазурата на една торта, когато чух някой да вика пред вратата. Отвън стоеше майка ти. Тогава трябва да е била — колко? Може би петнайсетгодишна. Беше толкова сладка.

— Трябва спешно да говоря с вас — каза.

— Влезте — поканих я изненадана. Трябваше да й затръшна вратата в лицето, защото наистина не желаех да имам нищо общо със семейството на бившия ми съпруг. Повечето от тях бяха лъжци, измамници и крадци. Жестоки ловци. Но у това дете имаше нещо невинно, малко измъчено. Майка й винаги се отнасяше много зле с нея, докато живеех у тях. Исках да й помогна, но нямах представа, че всъщност тя щеше да ми помогне.

Предложих й сок, но ми отказа.

— Защо не обичате баба? — попита направо.

— Ами това е дълга история — отвърнах, като нямах намерение да казвам нищо на това момиче, но изведнъж си излях душата. Започнах от самото начало, когато майка й Рани, широко усмихната, дойде в нашия дом в Серембан, за да търси булка. Разбираш ли, Рани ме излъга. Тя ми показа снимка на съпруга си Лакшмнан и ми каза, че бъдещият ми съпруг изглеждал почти като него.

— Те са братя — каза алчната жена, пресмятайки каква комисионна ще вземе. — Толкова си приличат, че хората винаги ги бъркат.

Погледнах снимката и пожелах него, твоя дядо. Да, точно така — злата жена бе отгатнала, че си мечтаех за мъж като нейния съпруг. Знаеше го. Винаги го е знаела.

— Дай ми зестрата си, за да помогна на Лакшмнан — каза.

Как можех да й откажа? Тя знаеше. Винаги е знаела. Но онова, което не предполагаше, бе, че един ден нейният Лакшмнан наистина би могъл да обърне глава и да ме погледне. На нея й беше забавно, че в къщата й живее едно бедно мишле, което тайно си мечтае за съпруга й. Искаше да ме дразни с нейния чудесен късмет. Нехайно отпускаше ръка върху мускулестия силен гръден кош на съпруга си и му поръчваше да й донесе чехлите от спалнята, понеже не можела да мръдне от артрита си. Смяташе да ме измъчва за свое удоволствие. Но тя не си даваше сметка, че само от един поглед си личеше колко малко влияние имаше върху него.

Както и да е, съгласих се на този брак по принцип и чаках деня на първата ни среща. Една седмица по-късно се запознах с него лично. Лакшмнан и бъдещият ми съпруг си приличаха колкото денят и нощта. Гледах изумено отблъскващия мъж във всекидневната на леля ми. Още тогава е трябвало да прекъсна подготовката за сватбата, но хората, роднините, цветята, саритата, бижутата, церемонията — загубих се в целия този водовъртеж и от гърлото ми не можеше да излезе нито дума. Вървях като замаяна. Във всеки случай не можех да имам дядо ти, затова се впуснах в работа. Всеки ден от сутрин до вечер работех до изнемощяване, трепех се по цял ден, за да не мисля за ужасното ми мълчание. Денят на сватбата ми все повече наближаваше, а аз се чувствах все по-отчаяна.

Нощем в леглото плачех. Мъжът, когото желаех, скоро щеше да стане мой девер. Никой не биваше да узнае срамната ми тайна. Как можех да я споделя с някого? Всеки ден в тъмното галех нещастната си любов, докато заспи, защото тя не смееше да диша през деня. Продължавах да мълча, докато най-после стана твърде късно да говоря.

Дойде денят на сватбата. Тя се оказа пълен провал. Тъй като в този момент ръцете ми не бяха заети с работа, сълзите ми потекоха. Сякаш у мен се отприщи огромен бент, не можех да ги спра. Така потекоха, че обицата на носа ми се изхлузи и падна. Толкова сълзи пролях, а никой не се поинтересува защо плача. Нито един не отвори уста и не попита: „Какво има, дете?“. Ако ми бяха задали въпрос, щях да кажа защо плача. Щях да спра сватбата. Всичко стана така, защото нямах майка. Защото никой не се интересуваше от мен. Такъв въпрос само майка може да зададе. После отидох да живея в къщата на прабаба ти Лакшми. Тя се опита да бъде добра към мен, но си знаех, че също е участвала в заговора да ме измами. Всички се бяха наговорили да ме омъжат за техния идиот Джейан. Дори родната му майка го презираше. Не чух да го изрича с думи, но в гласа й, в погледите и в държането й се прокрадваше презрение, толкова подмолно, че той не го забелязваше, но за мен бе ясно. Не можех да си позволя да мисля за тяхната ужасна измама, затова се заех да готвя и чистя по цял ден. Не спирах. Изпитвах облекчение, когато чистех под печката, между рафтовете, когато стържех кожата си, докато почервенееше. По същия начин я стържех на корема си с метална четка, нали никой не можеше да ме види. Понякога се появяваха мехури и кожата кървеше, но изпитвах извратено удоволствие от болката, която си причинявах. В банята със садистична радост разглеждах разранената възпалена кожа. Тогава Рани ни покани на вечеря. Отидохме и по време на вечерята тя каза:

— Останете при нас. Ще си правим компания.

Погледнах съпруга си и той ме погледна с неговите плахи кравешки очи, тогава кимнах свенливо. Решението беше погрешно, но по онова време глупавото ми сърце подскочи при мисълта, че щях да виждам Лакшмнан всеки ден. „Искам само да го гледам — за мой срам шепнеше грешното ми сърце. — Не виждаш ли, че има достатъчно храна“ — биеше и въздишаше то. С радост готвех и чистех. Когато той сядаше на масата и се усмихваше възхитен от моите ястия, сърцето ми разцъфваше. Чаках мълчаливо всяко хранене, за да го видя как с все по-голямо нетърпение се обръща към масата. За жалост той много често хвалеше ястията ми.

Знам, че е твоя баба, но Рани имаше камък вместо сърце. Виждах го как се съсухря и се втвърдява от омраза и злост. Тя ме държеше под око, но нямаше от какво да се срамувам, нито какво да крия. Бях кротка, мълчалива и работех по цял ден. Обаче веднъж дядо ти донесе вкъщи едно парче месо. Донесе го в кухнята и го остави на масата, както бе увито в стари вестници. Все едно че ми беше донесъл букет дъхави цветя. Искаше ми се да се изсмея на глас от щастие. Той никога по-рано не беше правил подобно нещо.

Незабавно започнах работа. Първо накиснах месото в сок от лимон и го чуках, докато стана тънко като коприна. След това го увих в лист от папая, за да стане крехко и да се топи на езика, така че желанието да хапне още от него да го преследва и след като стане от масата. Трудих се и с часове рязах на филийки, стъргах, чуках, кълцах и раздухвах пещта леко с палмово листо, за да може ястието в тенджерата само да къкри. Тайната, разбира се, се криеше в кубчетата неузряло манго. Най-накрая моето творение, месото, което се топеше в устата, бе готово.

Подредих масата и извиках всички на вечеря. Когато той захапа парче от тъмното месо, забелязах как несъзнателно пое дъх. Погледите ни се срещнаха и на неговото лице се изписа желание. Но докато гледаше към мен, по очите му познах как той съзнава безпощадно ясно — както че вълните трябва да напуснат брега, че желанието му беше предварително обречено. Не, това никога не можеше да се случи. Смутен, той сведе очи към храната и като че ли тогава се сети за баба ти, внезапно вдигна поглед към нея. Рани го наблюдаваше, бе присвила очи и те бяха станали като тъмни процепи на гневното й лице. Бавно и нарочно неохотно тя опита месото, от което съпругът й ахна от удоволствие.

— Пресолено е — заяви със стиснати устни и бутна настрани чинията. После неочаквано се изправи. Столът й падна назад с тъп звук, а тя се прибра в спалнята си. В трапезарията само Джейан продължи да яде. Чуваше се само неговото дъвчене. Той изобщо не усещаше какви силни чувства се разиграваха около него и не спря да се храни. Надвисналата тишина беше точно затишие пред буря, защото ненадейно Рани се втурна в трапезарията и се разкрещя колкото й глас държи:

— Приех ви в къщата си, храних ви и как ми се отблагодаряваш? Махай се от дома ми, уличница такава! Единият брат не ти ли стига?

Какво можех да кажа. Истина бе, че желаех съпруга й, но тя го знаеше още преди да ни покани да живеем при тях и да вземе парите ми. Вика и крещя, докато Джейан намери друга квартира — малка стаичка над пералня, която държаха китайци. Беше девет часът вечерта, когато се изкачихме по онези скърцащи стълби, осветени само от мъждукаща гола крушка на тавана. Изпищях, понеже плъх, голям колкото котка, притича пред краката ми. Стаята беше малка. Имаше един прозорец и стени от гладки дъски. На някои места неолющена боя подсказваше, че някога стаята е била светлосиня. В един ъгъл бе сложено дървено легло с гол мръсен дюшек, а в другия — маса и три стола. Мръсотия покриваше всичко като сива плесен. Любовната ми история приключи. Тя се скри зад було засрамена. В тази малка тъмна стаичка, където ползвахме обща баня с най-мръсните хора, които можеш да си представиш, намразих моя съпруг. Омразата започна да пълзи в мен постепенно, затова в началото не я забелязах, изведнъж ме обхвана цялата. Мразех да лежа до него и нощем да слушам дишането му. Мразех децата, които щях да му родя. Омразата беше като твърдо тяло вътре в мен. Чувствах я нощем и денем. Понякога почти нямах вяра на себе си, когато държах нож в негово присъствие.

Така забравих невкусената любов с неговия брат. Казвах си, че няма поле, в което цветята да цъфтят всеки ден. Повтарях си, че светът е грозен, изпълнен с безмилостни човешки сърца, които алчно биеха и смучеха чужда кръв, за да живеят. Годините минаваха и деца излизаха от моето тяло. Гледах ги и в очите им виждах съпруга си. Намразих приликата им с него, начина, по който говореха и се хранеха. Опитах се да изкореня от тях всичко, което ми напомняше за него, и ги наказвах безсърдечно. Карах ги да се срамуват, че приличат на него. Колко жестока ме направиха злобата и омразата!

По телеграфните жици и по дърветата пред нашата тясна стаичка кацаха стотици врани. Децата стояха на прозореца и гледаха редиците черни птици с оранжеви човки, с очите си като топчета птиците също ги гледаха. Начинът, по който се събираха в организирани редове в черно и оранжево им придаваше злокобен вид. Понякога имах кошмари как връхлитат през тъмните рамки на прозорците, парчета стъкла летят във всички посоки, а враните се спускат върху децата. Започваха да кълват лицата им и дълбаеха в плътта на пищящите същества, а съпругът ми и аз седяхме и ги наблюдавахме спокойно. Полудявах в тази стая.

Всяка нощ, докато съпругът ми и децата спяха, чувах гласа на Мая да шепне в ухото ми. Мая беше праправнучка на един готвач от златния век на империята на Великите моголи, а аз израснах в нейния скут. Всеки ден през детството си я молех да ми разказва, направо поглъщах историите, разиграли се в сенчестите дворове и в лабиринта от стаи, където никой, освен членовете на семейството, евнусите и слугите нямал право да припари. Тя шепнеше в наострените ми уши ненаписани случки, предавани само от уста на уста, от поколение на поколение. Знаеше тайни дворцови интриги, разказваше ми за опасни страсти, за ужасна ревност, с нищо несравними ексцесии, приказки за царско кръвосмешение и случаи на ужасна жестокост, непозната дотогава. „Има неща, които никой, освен евнусите и слугите не виждат“ — каза ми веднъж бездетната стара жена. По онова време не го осъзнавах, но в нейния скут изучих изкуството на изключителната жестокост и тя постепенно се настани в мен.

Беше рожденият ден на моя съпруг. Събудих се рано. Небето беше златисто, навън имаше лека мъгла. Децата спяха, а ръката на съпруга ми все още лежеше върху корема ми. Една мисъл мина през главата ми: „Дали той е буден?“. Бедното ми сърце. От години не се бях сещала за Лакшмнан, от тази мисъл моментално ми прилоша, а докато лежах в измачканите чаршафи, усещах тежката ръка на омразния ми съпруг.

Разстроена, станах от леглото, излязох от малката ни стаичка, прескочих успешно плъховете, големи като котки, и застанах на хладния утринен въздух. Спомних си за друго време. Когато взимах ризите на Лакшмнан от коша с прането, ги потърквах о бузата си, за да подуша мириса му. Исках да докосна лицето му. Изведнъж почувствах колко ми липсва, сълзи изгориха очите ми и някаква особена болка заседна в сърцето ми. Реших да направя торта. Отидох до магазина по-надолу по улицата и безгрижно изхарчих парите, които спестявах за хубава къща. Купих захар за глазура, бадеми, боя за сладкиши, яйца, масло, какао и фино брашно. Вкъщи сложих всичко върху масата и се хванах на работа. Не беше лесно да постигна формата на блата, която желаех, но накрая заприлича на ръбесто яйце. Знаех какво точно правя. Беше рано сутринта, децата стояха тихо в един ъгъл на стаята.

Тананиках си, докато работех. Децата ме гледаха изненадани. Не бяха ме чули да си тананикам откакто се бяха родили. Когато блатът беше опечен, го дооформих и сложих крайчетата в чиста чиния. Когато кремът ми придоби желания тъмнокафяв цвят, бих го, докато омекне. Намазах го върху яйцевидния опечен блат. От лук изрязах кръгчета за очи с големина на петцентови монети и ги боядисах черни. Използвах лук, защото люспите му са извити и лъщят също като човешки очи. След това насипах още крем върху блата точно както старата жена ме беше учила, в края на краищата дори аз се изненадах от приликата, която се получи. Колко приличаше на него!

Добре бях изучила това изкуство. Боядисах течен мед и го сипах около краищата на моята овална форма. Поставих люспите от лука върху кръгчетата, които бях изрязала за очи, и направих зъби от бяла захар, покрих ги с глазура, за да изглеждат лъскави. Посипах карамел, за да направя вежди, после изрязах широки ноздри и отстъпих назад, за да се полюбувам на произведението си. Работата ми отне пет часа, но готовият продукт беше по-стряскащ, отколкото си представях.

Доволна, поставих тортата по средата на масата и седнах да чакам съпруга си. Той влезе през вратата и, точно както очаквах, нищо неподозиращите му очи се спряха върху творението ми. Децата и аз седяхме около масата. Бедният. Като видя как главата му удобно почива в голяма чиния върху сос, наподобяващ кръв, това явно го потресе. Какъв момент беше само! Дори децата познаха главата.

— Татко — извикаха те с детските си гласчета.

— Да, татко ви е — потвърдих аз, изключително доволна, че познаха какво представлява тортата. Тогава му подадох ножа. — Честит рожден ден — казах и децата повториха пожеланието хорово.

Той стоя известно време така потресен, че само се взираше с ужас в тортата. Беше облещил очи. Устата му провисна. Така си отмъстих според най-добрите моголски традиции. Тогава бедният Джейан за пръв път осъзна, че го мразя. До този ден бях таила всичко в себе си, но след като той вече знаеше, си отдъхнах. Усещането за освободеност беше като мирис на прясно кафе сутрин. То съвсем ме пробуди. Умът ми се прозина и се протегна.

Сега вече можех да го мразя открито. Тъй като той отказа да поеме ножа от мен, прободох тортата точно на мястото на носа. Той дори не докосна сладкиша, но ние с децата го ядохме няколко дни с голямо удоволствие. Децата топяха пръстчетата си в червената лепкава кръв под главата и лакомо ги облизваха. Дребните им млечни зъби нетърпеливо хрускаха глазираните сладки зъби. Изтръгнаха розовия език и едва не се сбиха за него. Всичко това той наблюдаваше с болка и неочаквано изумено изражение.

След това един ден събрах кураж и му казах да си излезе.

В деня, в който той си тръгна, цял ден мих с белина, за да премахна мириса му от живота си. Отначало ми беше много трудно, но се справихме. Всяка година работех все повече и повече в школата ми за сладкиши и украса на торти. Децата растяха здрави, бяха добре, но и двете изпитваха панически страх от мен. Преместихме се в по-голяма къща, но в нея аз се чувствах много нещастна.

Мъжът ми се превърна в заклет пияница.

Понякога го виждах със зачервени очи, в кръчми, където бедните работници се събират, за да пият евтин алкохол, приготвен от ориз, кокосови палми и дори бурени. Веднъж едва не се сблъскахме на улицата, той си говореше сам на себе си. Не ме позна. Погледнах жалкото същество, което, люлеейки се, стигна до мръсната си стаичка, и не изпитах и капчица жал. Разбираш ли, бях станала твърда и студена. Нищо не бе в състояние да ме засегне. Дори собственото ми нещастие.

Тогава един ден се появи майка ти, Димпл. Беше дошла с автобус, по погрешка слязла на предишна спирка и извървяла пеша целия път до моята къща в палещото следобедно слънце. Погледнах зачервеното й лице, в найлонова торбичка стискаше малкия си магнетофон.

— Разкажи ми твоята гледна точка за историята — каза.

Никой дотогава не се бе поинтересувал от моята гледна точка за станалото. Никой не ме бе попитал защо не обичах безгрешната си свекърва. Затова й разказах всичко. Казах й, че мразя свекърва си, защото тъкмо тя беше единствената, която знаеше какво е да си омъжена за човек, който те отвращава със своята глупост, със своята слепота, с бавната си походка и с тъпото си невежество. Тя единствена би трябвало да ме разбере и въпреки всичко ме ожени за него. Направи го, понеже изобщо не я бе грижа за мен. Цялото й уж мило държание беше тактична, красиво изиграна преструвка. В края на краищата тя обичаше само собствената си плът и кръв.

След като излях сърцето си и всичките си сподавени лоши мисли пред въртящата се лента на уреда на Димпл, изведнъж ми се стори, че те вече не са важни. Бях трупала пласт върху пласт омраза и за какво? „Какво от това?“ — плаче сърцето ми, което се изхлузи свободно от тялото ми. Каква е тази ужасна омраза, която мъкна със себе си от години? Кого най-много съм засегнала с ненавистта си, освен моите невинни деца и себе си? Сигурно съм била луда през всичките тези години да се отдавам на такава безпаметна злоба. Пуснах омразата да си отиде. Омразата към моя съпруг, към майка му, към жената на Лакшмнан и ужасното ми цинично презрение към всекиго.

Изведнъж в лицето на майка ти видях образа на моята невкусена любов. Лакшмнан отново се превърна в личност. Времето неусетно се върна назад. Миналото ме викаше и аз върнах часовника. Все още го обичах. Сигурно винаги ще го обичам. Избледнялото желание не означава, че е дошъл краят му. Седнах при нея и двете пихме чай, представих си, че говоря с Лакшмнан. Това бе най-странното. След като тя си тръгна и затворих вратата, облегнах се на нея и се смях, докато ме заболя коремът. Да, трябваше да й благодаря. Осъзнах, че децата ми са част от мен. Когато същия ден се прибраха, прегърнах скованите им изненадани телца, притиснах ги към себе си и се разплаках. Смутени и изплашени, те се опитаха да ме успокоят, а аз бях щастлива, че ги открих отново. Това направи майка ти за мен. Тя ми помогна отново да намеря живота си. Позволи ми отново да видя лика на Лакшмнан. В моя свят грейна слънце.

Същата вечер отворих една стара кутия, скрита дълбоко в душата ми, и оттам извадих спомена за онзи прекрасен миг, когато той сложи първата хапка от тъмното месо в устата си. Онзи миг, когато ме погледна, за да види дали ще отвърна на погледа му. Онзи миг на изненада и на зараждащо се желание. Онзи миг, когато слънцето заля цялата стая със сребриста светлина. Сега пазя този миг като съкровище в старото си сърце и той ще остане там до смъртта ми някой ден. Когато научих, че е умрял, цветовете на тази картина, която съвсем не е избледняла, станаха още по-ярки. Може би в друг живот отново ще се срещнем и ще бъдем женени, след като това ни бе отказано в този.

Сега, мила Ниша, ти разказвам всичко това, понеже няколко дни след гостуването си майка ти ми писа и ми съобщи, че магнетофонът й сдъвкал лентата, на която записвал. Каза, че ще дойде отново да запише моята история, но така и не го направи. Тя никога не е решавала сама какво да прави и какво да не прави в живота си. Тъй като знаех, че събира историите за теб, сметнах, че мога да сторя това за нея — лично да ти разкажа какво бе записано на онази повредена лента.

Ниша

Застанах посред хола и се огледах с известно задоволство. В къщата бе съвсем тихо. Дори големият часовник нито тиктака, нито бие. Някой ден ще го поправя, но сега исках просто да почувствам къщата.

Няколко яки жени със сини престилки обраха плътните паяжини от тавана, лъскаха черния мраморен под, докато светна, върнаха блясъка на извития парапет на стълбата. Прибрах портрета на мама от реставратора и сега й се възхищавам колко е тайнствена и красива. От чешмите тече вода и след натискане на електрическия ключ жълта светлина залива всичко. Навън мъжете отрязаха скъсания хамак, източиха водата от езерцето, изгребаха всичката мръсотия и след като го напълниха отново, пуснаха вътре червени рибки. Голям труд падна, докато изскубят бурените, след това ги изгориха в края на градината. Малката лятна къщичка в градината беше стегната и боядисана отново в оригиналния й цвят — чисто бял.

В кухнята повечето старомодни уреди бяха изхвърлени, за да направят място на моите по-съвременни. Останаха хладилникът, който работеше, микровълновата печка и пералната машина в много добро състояние, която не бе спечелила одобрението на Аму. Да, забравих да кажа, че открих Аму. Никак не беше лесно, но един слепец в храма на Ганеша ме заведе при свещеник в манастир. Той на свой ред ме запозна с един от злобните й братовчеди, който се опита да ме прати по лъжлива следа, но аз започнах търсенето отново и най-после я намерих. Тя просеше на един пазар, хранела се само с червени мравки, които събирала от умрели гущери, и с гнилите остатъци, която продавачите й подхвърляли. Намерих я беззъба, ръката й, която протягаше за просия, беше суха като клонче, краката й бяха покрити с дебел слой черна мръсотия и миришеха на гнило, но тогава разбрах какво е да се отпуснеш в любящите й кафяви ръце.

— Димпл — възкликна тя поразена.

— Не, аз съм Ниша — казах, а тя се разрида неудържимо. Така я доведох вкъщи.

Официално бях разорена, но този въпрос не ме занимаваше. Нуждите ми не бяха големи. За мен нямаше нищо по-важно от това да върна на къщата предишната й прелест. Често крачех в благоговение, не вярвах на очите си и само пипах това-онова. Ръцете ми се плъзгаха по гладки лъскави повърхности, още не можех да си представя, че безброй пъти съм минавала по главната улица и никога не ми е минавало през ума, че един ляв завой щеше да ме отведе до собствения ми дом. Забележителна къща с прекрасни съкровища. Още не можех да свикна с мисълта, че е моя. Отново се обърнах към портрета на мама, за да видя тъжната й усмивка.

Бях решила да открия роднините си. Желанието ми се усили след срещата с Рата. Разгърнах телефонния указател, там имаше само една Бела Лакшмнан. Набрах номера.

— Ало — обади се рязък глас.

— Ало. Казвам се Ниша Стедман — представих се. Последва тишина, след това силен вой, който отеква право в главата ми. Дръпнах телефонната слушалка от ухото си, после друг глас също така рязък и силен се обади.

— Ало, кой е?

— Казвам се Ниша Стедман. Мисля, че сме роднини.

— Ниша? Ти ли си?

— Да, а ти си Бела с красивите букли, нали? — попитах весело.

— Боже мой, не мога да повярвам. Защо не дойдеш? Ела веднага.

Последвах указанията й до Петалинг Джая. Движението беше задръстено и докато стигна, почти се стъмни. Паркирах колата и видях висока жена, застанала като войн на прага, да наднича в притъмняващия ден. Когато тръгнах към портата, тя излезе, тръгна, куцукайки, към мен и се разрева гръмогласно.

— Ниша, Ниша, ти ли си наистина? След толкова години… все си мислех, че някога ще си спомниш за баба си Рани. Чакай да те погледна. Същата си като Димпл. Тя беше чудесна дъщеря. Много я обичах.

Прегърна ме мечешки, стисна дясната ми ръка сред двете си длани и я обсипа с леки сухи целувки.

— Влез, влез — покани ме посред риданията и целувките.

Пищна жена с красива къдрава коса, дълга до кръста, излезе да ме посрещне. Тя имаше гъвкаво тяло като на танцьорка и носеше звънчета на глезените си. В тъмното очите й изглеждаха огромни и блестящи. Значи това бе екзотичното цвете на фамилията. Когато се приближих, забелязах тънки бръчици около очите й. Сигурно вече бе четирийсетгодишна.

— Здрасти, Ниша. Изглеждаш тайнствена като Димпл.

— Признавам, че паунът е свършил добра работа — казах.

— Ах, ти си слушала моя запис — засмя се тя доволна, застана малко настрани отляво, защото баба ми, която току-що открих, се суетеше около мен и ме поведе към оскъдно мебелирана къща. Точно срещу входната врата имаше два тъмносини дивана, а по стените — няколко евтини картини със сцени от малайския селски живот. До една стена стоеше витринка, пълна с дребни фигурки. Изненадващо, но масата им за хранене изглеждаше много скъпа и странно контрастираше с бедно подредената им къща.

Баба Рани събра двата края на сарито и тъжно избърса очите си с тях.

— От години се молех да дойде този ден — въздъхна тя. После се обърна към дъщеря си и каза: — Иди, направи чай за детето и донеси от вносния кейк. — След това отново насочи вниманието си към мен и запита: — Къде живееш сега?

— В „Лара“.

— Така ли, сама ли живееш?

— Не, Аму е при мен.

— Тази старица още ли не е умряла?

— Мамо, не говори такива ужасни неща — смъмри я Бела и поклати глава възмутено.

— Ти как си? — попитах баба си.

— Зле, много зле.

„Значи няма подобрение от по-рано“ — исках да кажа, но не го изрекох. Вместо това произнесох:

— Много съжалявам да го чуя.

Бела отиде в кухнята, за да направи чая и да нареже вносния кейк. С подозрително присвити очи баба Рани изгледа как дъщеря й се отдалечава. След като се увери, че Бела няма да я чуе, тя се наведе напред и прошепна яростно:

— Да знаеш, тя е проститутка. Никой от съседите не ми говори заради нея. Защо не ме вземеш при себе си в „Лара“? Не мога да живея тук повече. Целият свят ми се смее.

Видях блесналите й алчни очи и ми стана мъчно за Бела. Спомних си какво беше казала Бела за майка си. „Тя ми е кармична спътница. Отровен подарък от съдбата. Майка.“ Много добре си представях как тази противна жена, която седеше пред мен, е тормозила нещастната ми майка. Димпл е била изключително крехко цвете, а тази жена бе подобна на питон. Питонът вече се опитваше да ме задуши. Всеки път, когато издишах, тя щеше да ме стиска все по-силно, докато усети, че не се съпротивлявам повече, че съм се отпуснала напълно под силните й мускули. Тогава щеше да разтвори уста и да се заеме със задачата да ме погълне цяла.

Леля Бела се облегна на вратата на кухнята.

— Водата завря — съобщи тя весело.

— Слушай, помня, че ядохме сладолед в Дамансара — казах й. — Ти май много обичаше сладолед.

— Да, точно така, много обичам сладолед. Значи паметта ти напълно се е възвърнала?

— Не, спомням си неща оттук-оттам, но теб те помня. Помня косата ти и прекрасните ти пищни и смели дрехи. Всички мъже те заглеждаха.

Баба Рани изсумтя.

— Знаеш ли какво? Не прави чай. Хайде да отидем да ядем сладолед. Също както едно време — предложих й неочаквано.

— Чудесно. Тогава да отидем в Дамансара — съгласи се тя ухилена.

— В Дамансара — казах.

— Значи вие, момичета, решихте да ме оставите тук съвсем сама с подутите крака и изкривените ръце? Ами ако падна, докато ви няма? — заядливо извика баба Рани.

— Моля те, бабо Рани. Обещавам, че Бела няма да закъснее. Просто си стой и я чакай.

Бела отметна назад тежката си коса. Тя все още беше много привлекателна жена.

— Да вървим — подкани ме. В колата ми каза: — Не съм проститутка, да знаеш.

— Знам — отвърнах и включих на скорост.

— Мама си е просто такава. Тя не е същата откакто уби баща ми с езика си.

Чух и последната касета, но историята оставаше незавършена. От едно чекмедже извадих картичката с телефонния номер на Розет.

— Прослушах всички записи — казах в слушалката.

Уредихме си среща. Върнах слушалката на място и се изкачих по извитите стълби. Тайнствената любовница на баща ми очевидно имаше свободно време за консултации в шест часа сутринта. Какъв подарък би бил подходящ за срещата? Бях обещала финансова помощ на дамата в замяна на информация, но това бе разбира се преди да науча, че съм разорена. Все пак не всичко беше загубено. В моята спалня отключих сейфа на стената и от тъмната дупка извадих малка кутия, инкрустирана със седеф. Подарък за дете от морето.

Отворих кутията, вътре имаше заплетени на топка бижута — всичките подаръци, които татко в продължение на години ми беше оставял на малката масичка пред стаята. Изсипах скъпоценностите върху леглото. Струваше ми се доста безгрижно занимание да боравя с такива блестящи и красиви предмети. Безцветните камъни проблеснаха, когато паднаха върху леглото. Любимите камъни на татко бяха диамантите. Най-много харесваше безсмъртния им блясък. Перлите му се струваха от по-ниско качество, другите камъни приемаше по-скоро като цветни мъниста, обаче студените, твърди диаманти особено го привличаха. Успях да освободя едно колие с диаманти, инкрустирани върху бяло злато, най-големият камък беше тесен и продълговат. Помня, че татко го бе застраховал за двайсет хиляди рингита. В ръката ми звънна като много скъпа вещ. Смяната на адреса на скъпоценния наниз изглеждаше неминуема. Вдигнах го и го разлюлях пред очите си.

— Искаш ли да отидеш да живееш в Бангзар и да украсиш хубавия врат на една проститутка? — прошепнах тихо.

Оставих нехайно колието върху леглото и натъпках всичко останало в кутийката със седеф. Долу чух как Аму си говори, докато приготвяше тесто за палачинки и супа от леща за нашата скромна вечеря.

Лесно намерих дома на Розет. Там видях същите иглолистни дървета каквито заобикаляха „Лара“. Явно изневеряващият мой баща много ги е харесвал. Когато позвъних, черните железни порти се отвориха безшумно. Влязох с колата и паркирах под навеса до доста стар спортен мерцедес. Прислужничка китайка ми отвори вратата. Огледах къщата и се възхитих на делото на баща ми. Същият мраморен под, извита стълба с парапет и огромни кристални полилеи имаше и в дома на проститутката. Татко явно е обичал блясъка и старинния интериор. Розет ми се усмихна и изви тялото си гъвкаво, докато ставаше от черната кожена кушетка. Тя изглеждаше нова и модерна. Във всеки случай не отговаряше на вкуса на татко. Жената се приближи с протегната ръка.

— Как си? — тонът й беше приятелски, ръката й — мека и суха.

— Добре. — Това бе жената, която унищожи майка ми. Виж я. Колко хладнокръвно и с каква изисканост приемаше в бърлогата си дъщерята на същото онова същество, което бе убила.

— Коняк, нали? — попита тя, отивайки към барчето.

— Благодаря.

— Без лед, доколкото си спомням. — Изгледа ме въпросително. Вече не приличаше на описанието на младото момиче, което маха с ръка, чийто образ е докарвал майка ми до умопомрачение. Оттогава Розет бе придобила изискани маниери.

Кимнах.

— Добре, какво искаш да знаеш?

— Всичко. Започни отначало — казах, в същото време бръкнах в малка кадифена торбичка и извадих блестящото колие. Поставих го върху тъмнозелената мраморна масичка. На никакъв друг фон колието не би имало по-примамлив вид, отколкото на лъскавата тъмна мраморна повърхност. Също, не се и съмнявам, по вкуса на татко. Вдигнах очи и видях как Розет гледа искрящите камъни, трудно ми беше да определя погледа й. Не беше точно алчност, не дори щастие, може би нещо като таен копнеж. Сякаш се взираше в миналото си като във време, което е било много отдавна, вече непостижимо. Поглед към изгубен живот.

— Вероятно вече знаеш, че когато умря, баща ми банкрутира. Не остана нищо, освен бижутата ми и къщата, която моята майка ми е завещала. Мислех си дали би приела това малко колие вместо чека, който ти обещах.

Розет се приближи с чашите в ръце. Все пак тя не пиеше „Тиа Мария“ с много лед. Погледна ме в очите и се засмя.

— Когато си млад, можеш да пиеш всякога алкохол. На моята възраст алкохол се разрешава само в специални случаи.

— Значи погребението на баща ми е било специален случай?

— Срещата ми с теб беше специален случай.

— Все пак какво пиеш? — попитах, изненадана от отговора й.

— Специална индонезийска смес от билки и корени. Ужасно горчива е, но се слави с това, че запазва младежкия вид.

Тя беше в края на четирийсетте и въпреки това не изглеждаше нито ден по-възрастна от трийсет години. Дали не си бе правила пластична операция? Не, нямаше такъв вид. Тя видя, че я разглеждам и се засмя. Дребни бръчици се появиха около очите и устата й.

— Младостта е капризен приятел. И да му дадеш всичко, пак ще те зареже. Всъщност възрастта е истинският ти приятел. Тя никога не се разделя с теб, дава всичко от себе си до последния ти дъх. Догодина ще навърша петдесет. Цялата ми тайна се крие в малко индонезийско селце, където живее един изпит старец със съсухрено лице. Измислил е най-прекрасната магия, наречена сузук. Той прави остри игли от диаманти и злато, изтънява ги, докато се превърнат в най-тънките нишки, които можеш да си представиш. После влага цветето на младостта във фините диамантени игли и ги забива под кожата на клиента. Веднъж попаднали у човек, те му придават младежки вид и непреходна красота. Красота, която изобщо не зависи от чертите на лицето. Допълвам магията с тази ужасна тонизираща напитка. Лошото е, че когато носиш под кожата си тези миниатюрни игли, тънки като косъм, те трябва да се извадят, преди да умреш или поне, преди да те погребат, иначе твоят дух, прикован към земята със сузук ще остане вечно да броди по гробища и кръстопътища. Сама можеш да се досетиш, че повечето най-добри наши певци и актриси са си правили сузук. Вгледай се внимателно в тях и виж чара, който излъчват. Ще забележиш, че зад блясъка се крие съвсем обикновено лице. Точно преди да умра, ще извадят моите игли и изведнъж ще се състаря пред собствените си очи. Ужасно, нали? — каза тя и се засмя, като видя как зяпнах от изненада. — Както и да е, не си дошла тук, за да ти разказвам какви неприятности ще преживее душата ми преди смъртта. — Тя протегна напред белите си ръце с красив маникюр и ми направи знак да седна.

Настаних се на кожен фотьойл. Беше голям и много удобен, но устоях на изкушението да се свия в него и да се отпусна. Исках да наблюдавам чаровното същество, което с невероятна лекота успяваше да предизвика у мен ту жал, ту възхищение. Седнах с изправен гръб. Тази жена още като съвсем млада е притежавала силата да примами татко и да унищожи мама.

— Добре, откъде да започна?

— Започни от самото начало и свърши с края. Къде се запозна с баща ми? Освен това какво знаеш за майка ми и за мен?

— Запознах се с баща ти, докато работех в агенцията за компаньонки „Златни момичета“. Всъщност тогава той беше с майка ти и ми я представиха, но тя сигурно не ме е запомнила. Седях край много голяма маса с други красиви жени. Придружавах приятел на баща ти, но още тогава плених Люк. Той ме поглъщаше с тъмните си очи. Седеше наблизо и усетих отпечатъка от зъбите му върху сърцето си. Майка ти така и не разбра, у нея не се пробудиха никакви подозрения. Беше млада, чиста, непокварена, а на всичкото отгоре беше бременна. Когато се обърнеше да го погледне, лицето й светваше от щастие. Никога не би повярвала какъв човек живееше в тялото му. Беше мила и прекалено невинна, за да може Люк да разкрие пред нея своята грозна страна, без която не би могъл да живее, и затова я криеше от останалия свят. У мен той видя кожа, бяла като ориз, но и нещо повече — бях човек, който можеше да го приеме такъв, какъвто е. Аз го разбирах. С цялата му грозота и извратеност и едновременно с това с неустоимата му привлекателност. В отношенията ни нямаше нежност. Ние правехме неприятни неща, които биха шокирали майка ти.

Никога не съм изпитвала чувството, че отнемам нещо от Димпл. Тя не би поискала онова, което аз взимах. Пустинята чака дъжд, за да я освежи, да я направи по-приятна и хората да й се радват, но също така пустинята се нуждае от слънце, за да знае, че е пустиня. Майка ти беше дъждът в живота на баща ти, аз бях слънцето. Тя го разхубавяваше и изваждаше от него най-доброто, ала той имаше нужда от мен. Както и да е, той знаеше къде да ме намери. Обади ми се още на другия ден след вечерята и нашата шефка мадам Кеу ни уреди среща вечерта в „Шангрила“. По онова време това бе най-добрият хотел в страната. Той ме наблюдаваше цяла вечер. Не можеше да се храни, защото душевният му глад не бе задоволен. Аз се смеех и дразнех звяра у него докато най-после се качихме горе. Споменът за стая 309 продължава да ме изгаря отвътре. Той отвори вратата, аз минах пред него и когато се обърнах, мъжът беше изчезнал, беше останал само звярът.

От горното си джобче той извади черна копринена кърпичка, без да се усмихвам и изненадвам, аз също извадих подобна кърпичка от чантата си. Болката може да бъде нещо изискано, но знай, че онзи мъж, за когото майка ти се беше омъжила, остана пред вратата на хотелската стая. Той беше верен на майка ти, докато звярът и аз вършехме онова, от което изпитвахме нужда. То не беше любов, а нещо така неотделимо от живота, че човек не би могъл да си представи дори мисълта да се лиши от него. То гореше ярко в продължение на повече от двайсет и пет години, до самата му смърт. Двете с теб никога не бихме могли да се срещнем, докато беше жив, макар че те наблюдавах как растеш. Стоях в паркове и отдалече те гледах как играеш, но аз принадлежах към друг, паралелен негов живот и двата никога не биха могли да се срещнат.

Тя спря да говори и отпи от ужасната индонезийска напитка. Гледах я като омагьосана. Онова, което излизаше от устата на тази жена, в никакъв случай не би могло да бъде вярно, но след като изпи горчилката, тя отново заговори и започна още по-бързо да бълва думи. Също както вода протича от цепнатина на язовирна стена, бързо я разпуква и най-после я срива до основи. Вълните стават все по-големи и все по-високи. Скоро думите й щяха да ме погълнат, мислех си тревожно. Розет ме гледаше право в очите. Хубавата й грижливо поддържана коса се спускаше около лицето и стигаше до раменете й.

— Защо толкова се изненадваш? Сигурно и записите са съдържали шокиращи моменти. Но винаги е така, когато се виждат мотивите, накарали всеки от нас да постъпва по определен начин.

Поклатих глава.

— Когато слушах записите, все едно че четях роман, те ми разкриха едно минало, в което не участвам, но след като ти си тук пред мен, всичко някак си става реално, дори прекалено реално. Това, което говориш за баща ми, сякаш се отнася за някой друг. За чудовище.

— Не, той не беше чудовище. Той обичаше майка ти много, а също и теб.

— Да, толкова ме е обичал, че дори не понасяше да се докосне до мен — троснах се обидено.

— Бедната Ниша. Нима не знаеш, че баща ти беше готов да даде живота си за теб? Всичко, което правеше, беше с мисъл за теб. Не знам много за детството му, но не ще да е било така романтично, както го е описал на майка ти. Жестоки, груби неща са му се случвали и те са формирали неговите перверзии, но той отказваше да ги признае, докато не срещна мен. Тогава аз се превърнах в най-дълбоката му тайна. След като срещна мен, той започна да се бои от себе си. Страхуваше се от отровните нощни цветя, които чакаха да разцъфнат в душата му.

Люк ми разказа как една вечер седял долу и пиел чай с майка ти пред отворените френски прозорци. Приятен хладен ветрец подухвал и лампите в градината горели. Часовникът току-що ударил десет часът. В къщата светели само запалените свещи на ебонитовите статуи до стълбата. Той се чувствал доволен и спокоен в меката светлина. Майка ти му действала по този начин. По едно време вдигнал очи и те видял да слизаш по стъпалата по къса бяла нощничка, повдигната над гащичките ти, дългата ти коса била разрошена, с юмруче си разтърквала сънливо дясното си око. На светлината на свещите тялото ти блестяло. В този миг устата му пресъхнала. В този миг той те пожелал. Бързо се опомнил и изпитал дълбоко отвращение от себе си. След тази нощ той се намрази, а от теб се боеше. Защото в този миг ужасното нощно цвете с дебело стъбло и отровен сок у него се наканило да разцъфне. Оттогава нататък той се стараеше да не докосва меката ти детска кожа. Искаше да бъде твой баща, а не такъв, какъвто омразното цвете го подтиквало да стане. Държеше да бъде чист към теб.

Слушах разказа на Розет с нарастваща тревога, но тя ме гледаше безизразно. Оставих недокоснатата си чаша с коняк и се изправих. Отидох до прозорците наблизо и се загледах навън.

— Няма ли нещо добро, което можеш да ми кажеш за баща ми? — запитах.

— Баща ти те обичаше — отвърна тя простичко.

— Да, защото е бил педофил.

— Може да е бил, но не към теб. Почитай паметта му. Имаш късмет. Нямаш тъмни натрапчиви желания, която да те изяждат отвътре, денем и нощем да ти шепнат и да те карат да вършиш неща, които се срамуваш да признаеш. До смъртта на майка ти баща ти не е знаел, че още преди години тя открила моето съществуване. Обаче е постъпила погрешно. Ако му беше поставила въпроса ребром, нещата може би биха се развили различно. Когато извадиш на светлина и най-лошия демон, той може да ти се стори отвратителен, но докато се крие в мрака, расте все по-висок и по-голям и придобива невероятни размери.

След смъртта на Димпл баща ти прослуша нейните ленти за пръв път. Докато слушаше, сълзи се лееха от очите му. Тогава си обясни причината за охладняването й и за нежеланието й да се любят. А когато чу за келнера на партито, се срина на пода от угризения на съвестта. Знаеш ли, когато майка ти допусна младият келнер да обладае тялото й, тя унищожи добрия човек, за когото се бе омъжила. Мъжът, когото аз държах в прегръдките си, бе я наблюдавал в леглото с келнера. Онзи мъж, по отношение на когото романтичната ти майка явно е бъркала и в наивността си е желаела да срещне. Същата вечер той дойде при мен гневен и възбуден. Разхождаше се нагоре-надолу като тигър в клетка, гледаше ме студено. След това ме грабна и нарочно прояви жестокост, нито един от двама ни не изпита никакво удоволствие. След това седна и изпи две големи уискита.

Прибра се вкъщи и я намрази жестоко. Започна да мисли как да я унижи, да я оскърби и да я унищожи.

Една вечер се прибрал и видял резултата от своите усилия. Още не била мъртва, но го гледала като тъпо животно и той знаел, че това е негово дело. Дълго след като тялото й вече го нямаше, страдащият й дух не го оставяше на мира. Люк не можеше да погледне нищо, което тя бе обличала, докосвала или върху което е лежала. Димпл беше навсякъде, накъдето и да погледнеше. Виждаше образа й дори в очите на прислугата. Сън не го хващаше. Затова затвори къщата така, както беше. Не взе нищо оттам, с изключение на документите от кабинета си, които нямаха връзка с нея, и нейните ценни касети със записи.

Заключи касетите в малко шкафче в гардеробната стая в новия си дом и те останаха там, докато ти ги намери след смъртта му. Той не искаше да я запомниш как лежи в собствената си кръв, с отворена уста, като задъхваща се риба на сухо. В очите й се таял въпросът: „Доволен ли си сега?“.

Дори години по-късно неща като бутилка шардоне, красиво подредени цветя или дълга черна рокля на някоя витрина сякаш му крещяха „Доволен ли си сега?“. Радваше се, че поне за тебе е изтрита тази картина на миналото от съзнанието ти. Докато ти лежеше в болницата, той като с магическа пръчка промени целия ти живот. Записа те в друго училище, освободи цялата прислуга, рязко прекъсна всякакви връзки с роднините ти. Искам да добавя, че това му достави удоволствие. Той мразеше баба ти Рани.

Купи нова къща, приготви ти стая и ти създаде съвършено нов живот. Толкова ли ти е трудно да му простиш, че не искаше да запомниш Димпл в последния й миг? Трудно ли е да повярваш, че те обичаше толкова много, че не желаеше да страдаш като него? Той винаги е искал да ти каже за наследството ти и за миналото, но колкото повече време минаваше, толкова по-трудно му беше. Все си поставяше крайни дати.

„Когато стане на осемнайсет години“ — ми каза. Ти навърши осемнайсет, а той реши: „Непременно, когато навърши двайсет и една“. Стана на двайсет и една и когато замина в чужбина да учиш, той се зарече: „Когато се върне“. След това се разболя и тогава каза: „Когато умра, а това вече е доста скоро“.

— По-добре да бях го знаела по-рано, докато още беше жив. Винаги съм смятала, че не ме обича.

— Била си много далеч от истината — каза тъжно Розет.

Приближих се до красивата запазена жена. Кожата й беше извънредно бяла. Когато тя вдигна очи към мен, те изглеждаха страшно големи, изпълваше ги мека тъмнина. Замислих се какво ли е виждал баща ми в тях. Какво ли в тях е събуждало спящото чудовище у него? Като си помисли човек, че тази жена е усетила следи от зъби по сърцето си, когато за пръв път е видяла татко. Колко сложен и странен е животът на другите. Колко труден за разбиране!

Няколко минути Розет и аз просто се гледахме, всяка потънала в собствените си мисли. Тогава се наведох и я прегърнах.

— Благодаря ти за успокоението, което си давала на баща ми — промълвих.

По лицето на Розет мина тъжна, призрачна сянка. Тя сведе очи и наведе глава. Красивата копринена коса, на която по-рано се възхитих, падна напред и скри лицето й. Някъде дълбоко в душата ми нещо ме подтикна да я погаля по копринената коса, по страдащата глава. Сложих ръка върху слепоочието й. Косата й наистина беше мека. Розет леко потърка глава в ръката ми като невинна черно-бяла котка. Никога не бих могла да бъда нейна приятелка. Никога. Дори в този миг си представих отвратителната картина как тялото на тази жена е сплетено с тялото на баща ми.

— Благодаря ти — прошепна Розет. — Може да съм проститутка, но обичах баща ти.

— Поне си изживяла живота си така, че си си отговорила на всичките въпроси, започващи с ако — казах над наведената й глава. После се обърнах и си тръгнах. Знаех, че никога повече няма да стъпя в тази златна клетка, където живее черно-бялата самотна котка.

Събудих се в малките часове на нощта без определена причина. Известно време лежах объркана и необичайно неспокойна. Не бях сънувала кошмар, не бях и жадна. Тогава неочаквано си спомних друг случай, когато пак без причина се събудих.

Видях как отмятам завивките, ставам от леглото и тръгвам да търся мама. В подобни случаи мама винаги знаеше какво да направи. Двете се гушвахме в нейното голямо легло, а изпод леглото тя вадеше книга с приключенията на Хануман, бога на маймуните.

Като на филм виждам как тръгвам към стаята на мама.

В цялата къща е тихо. Хващам се за хладния парапет, поглеждам надолу, виждам много сенки и тъмни ъгли във всекидневната. Долу коридорът е тъмен, с изключение на меката светлина на нощните лампи. Това означава, че татко още не се е прибрал. Босите ми крака стъпват тихо върху студения мраморен под. Вратата към стаята на мама е затворена. Аму и шофьорът спят дълбоко в стаите си на долния етаж. Виждам себе си — малка, с коса до раменете, спирам за миг пред вратата на мама, после натискам дръжката. Вратата се отваря и изведнъж се разбуждам напълно. Стаята изглежда някак по-различна. Лампата до леглото свети. Тихо е и е спокойно, с изключение на звук от падащи капки. Мек, мокър шум. Тап, тап…

Като капеща чешма.

Мама е заспала до малката масичка край леглото. Облегнала се е върху масата, лицето й е извърнато и го виждам. Била е толкова уморена, че е заспала, подпряна на масичката.

— Мамо! — повиках я с шепот.

В стаята е студено и тихо, усещам само някакъв дим. Той има сладникав мирис, не ми е познат. Става нещо странно, което не мога да проумея, настръхвам, а устата ми пресъхва. Обръщам се да изляза. Ще дойда при мама утре сутринта. Най-добре. Всичко изглежда по-различно на утринна светлина. Тогава чувам пак капането на тежките капки. Тап. Обръщам се бавно и пристъпвам към мама както спи. Облечена е с хубавата си синя нощница. Върху масата, където се е облегнала и заспала, от някакви странни тръбички и неща, които никога по-рано не съм виждала. Приближавам се да ги разгледам.

— Мамо — изричам. Прозвуча като дрезгав шепот, който после се загуби. Пристъпвам напред и тогава, вместо да я заобиколя и да погледна, правя още две крачки покрай дълбоко спящата ми майка. Ако продължа, ще стигна до леглото й, но няма как, тогава се обръщам. Правя го много бавно. По някаква тайна причина, която не разбирам, затварям очи. Поемам дълбоко дъх и след това бавно ги отварям.

Поглеждам мама право в очите. Те гледат към мен, но като че ли виждат през мен. Очите й са станали като стъклени, устата й се отваря и затваря като на риба. Дълбоко в корема й е забита онази красиво гравирана сабя, която висеше в стаята на татко.

— Харакири. Харакири. Харакири — пее Анджела Чан, побойничката от нашия клас, тананика го с подигравателен глас.

Зави ми се свят.

— Рози растат сред полето — продължава да пее тя, не мога да понасям гласа й, който звучи в главата ми. — Глупаво момиче, не биваше да ти казвам — изсъсква тя.

Поклащам глава, гласът и изчезва и аз отново гледам стъклените очи на мама с празен поглед. Изведнъж в съзнанието ми нахлуват детски стихчета, пеят ги противни гласове. Така жужат в главата ми сякаш там са влезли стотици пчели и не оставят място на стъписания ми мозък да помисли.

„Уий Уили Уинки[1] тича през града. Облечен с нощница, изкачва стълбища нагоре, после се спуска надолу. Чука по стъклото на прозореца, вика през ключалката. Дали всички деца са си легнали, защото вече е осем часът. Бедничкият Уий Уили Уинки е бос.

Гълъбът се обажда: гуу-гуу, какво да правя?

Къде си тръгнал така нависоко? Да обера паяжините от небето.

Може ли да дойда с теб? Да, само че лека-полека. Мери Мери, която винаги противоречи. Подплаши госпожица Мъфет. Обущарят поправи обувката ми. Старият Кинг Коул беше весел старец. Да, той беше весел по душа. Виждам луната и тя ме вижда. Бог да благослови луната, да благослови и мен.“

Неочаквано детските стихчета спират. Тишина.

Мама си е направила харакири. Дали татко ще бъде горд? Той винаги казва, че само най-смелите самураи са имали куража да си направят харакири както трябва, да довършат делото докрай. Пристъпвам към мама. Пресягам се и пипам косата й. Мека е. Устата й се отваря и затваря.

— Мамо — шепна, — кръвта ти ще изтече и ще умреш, защото не си имала силата да довършиш сама работата.

— Кръвта от раната й изтича бързо, плъзга се по отворената й длан, спуска се по средния й пръст и капе в червена локва върху черния под.

Червено върху черно. Червено върху черно.

Стоя застинала и наблюдавам как една капка се задържа на върха на пръста й, после като на забавен кадър капва на пода. Наблюдавам как плавно се спуска и пада в голямата червена локва, после се размива в гъстата течност и чак тогава започвам да крещя.

Скубя си косата и с писък тичам до леглото, където е телефонът. Не мога да се сетя как да набера 999. Пръстите ми се оплитат в шайбата, а апаратът отскача от изпотената ми ръка. Избягвам от стаята и пищя.

— Мама, мама, МАМА! — крещя истерично.

В основата на стълбата виждам татко, тъкмо стъпва върху първото стъпало. Току-що се е върнал. Носи най-хубавата си риза от батик, онази, която облича, когато ходи на вечери с високопоставени хора. Усмивката на лицето му застива, когато ме вижда.

Втурвам се към него.

— Помощ, тате, помощ! — крещя като обезумяла.

На върха на стълбата със суров израз стои Гъсокът с черна човка. Да, познавам го. Това е гъсокът Гендър, който се разхожда нагоре-надолу по стъпалата в стаята на своята господарка. Трябва да ме е сбъркал с онзи мъж, който не си казва молитвата вечер, защото ме хваща за левия крак и ме мята надолу по стъпалата. Падам.

Политам надолу по стълбата към изумения ми баща. Мраморните стъпала ме посрещат по средата. Не усещам болка. Започвам да се търкалям. Пред очите ми минават различни картини. Върху мрамора виждам отражението на изкривеното ми лице. От тавана изцъклените очи на мама ме гледат укорително, прекрасният й смях замира и спира в гърлото й, оттам сега излизат мехури, а в подножието на стълбата разстроеното ужасено лице на татко се втурва към мен, усмивката му е заменена с израз на болка. След това идва просто тъмнина. Паднах в черната дупка. „Няма да имаш повече спомени“ — каза ми дупката тихо и успокоително. Тя ми беше приятелка. Тя се грижеше за мен. Даде ми за компания змията, която изяжда спомените.

[1] Уий Уили Уинки, Гълъбът, Метри, госпожици Мъфет, Стария Кинг Коул, Гъсокът Гаидър — герои от датски приказки и стихнете. — Б.пр. ↑

Седма част
Хора, които обичам

Лежа кротко в тъмнината и оглеждам спомените си един по един, подобно на купчина стари филми, намерени забравени на тавана, така минава времето, докато зората се показа на моя прозорец. В пет и половина сутринта вече знаех, че баща ми ме е обичал. Сега го разбирах малко по-добре. Болката в сърцето не е толкова силна. Чичо Севенези е научил мама на това. Зарових глава във възглавницата и плаках тихо за всичко, което би могло да бъде, а не е станало. „Наистина те обичах. Можеше да ми кажеш. Щях да те разбера.“

Отидох с колата до Куантан. Паркирах на главната улица и стигнах пеша до затворената уличка на прабаба ми Лакшми. В съзнанието ми изникнаха спомени. Почуках на вратата и леля Лалита ми отвори. Тя ме прегърна с немощните си ръце, изглеждаше толкова възрастни, че изобщо не можах да я позная. Сълзи замъглиха очите й.

— Влез. Влез. Същата си като майка си — полу изрида, полу се засмя тя. — Помниш ли ме?

— Малко — отвърнах. Тя беше последната, останала жива от семейството. Всички други бяха измрели. Те представляваха дълга редица черно-бели снимки, обкичени с гирлянди от изкуствени цветя.

— Няма нищо — каза тя. — Тогава беше още дете. Мама винаги казваше: „Лалита, да знаеш, че един ден това момиче ще стане писателка“. Стана ли писателка?

— Не.

— Защо? Това ти беше мечтата. Едно време пишеше много хубаво, съчиняваше хубави неща за твоя ужасен баща. Всъщност не бива да се говори лошо за мъртвите. Майка ти беше красиво момиче. Знаеш ли, че баща ти се влюбил в нея още в първия миг, когато я видял?

Кимнах.

— Искаш ли кокосови бонбони? От меките са. Чудесни за беззъби баби.

— Добре, благодаря — казах усмихната. Тя беше чудесна, точно такава, каквато мама я описваше. Мила и чистосърдечна.

— Чакай малко. Прабаба ти остави нещо за теб.

Тя изчезна зад една завеса и се върна с гривна, която постави внимателно върху отворената ми длан. Погледнах я. Тя заемаше място в откъслечните ми спомени от миналото. Затворих очи и опипах хладните камъни, тогава се появи една сянка от спомен, който не бях забравила. После чух гласа на майка ми: „Този ден баба Лакшми каза на дядо: «Вземи Димпл с теб. Стойте там, за да не смени камъните с по-евтини. Всички бижутери лъжат».“

Седнах на рамката на велосипеда на дядо, дългите ръкави на бялата му риза ме обвиваха като в пашкул и тръгнахме срещу вятъра. Магазинът на златаря беше тъмен. Той работеше на светлината на син пламък. Дядо му подаде скъпоценните камъни, а ние чакахме със скръстени ръце, докато бижутерът работеше на дървената маса с остри метални инструменти и поставяше камъните на баба в металните гнезда. Помня, че исках сладолед, но дядо каза, че трябвало да изчакаме, докато гривната бъде готова.

Гласът на мама заглъхна и аз отворих очи.

— Откъде баба имаше тези камъни? — попитах.

— Веднъж султанът на Паханг и брат ми Лакшмнан играли комар и султанът загубил. Той платил с тези камъни вместо с пари. Човек никога не противоречи на султан и брат ми ги приел с мисълта скоро да ги продаде, но мама му ги взела. Тя веднага оценила стойността им.

— Значи тези опали всъщност са спечелени от моя дядо на комар? — попитах, докато разглеждах хубавите жълтеникави искри на зелените камъни. Сега вече имах нещо от дядо ми. Отидох пред снимката му, окичена с цветя. Видях представителен мъж, но си представих как хубавата му глава се търкаля на земята. Прогоних този образ от съзнанието си. — Благодаря ти много. Може ли да видя статуетката на Куан Ин? — попитах.

— Откъде знаеш за нея?

— Прослушах всички записи на майка ми. Помниш ли, че точно ти си й говорила за Куан Ин?

Някъде от дъното на витринката зад плюшените птичета и разкошния бял корал, който дядо откраднал от морето, излезе статуетката. Беше гладка и красива. С възхищение опипах нефрита и забелязах, че не е тъмнозелена, както я описваха в разказите, а бледозелена.

— Не трябваше ли да е тъмнозелена?

— Да, преди много години, когато я извадихме от кутията, беше с прекрасен тъмнозелен цвят, но оттогава е изсветляла. — Леля ми се усмихна със старческа усмивка.

Нефритът беше променил цвета си.

— Знаеш ли…

— Да, знам. Върни я…

Занесох статуетката в китайския храм в центъра на Куантан. Щом пристъпих в тъмното помещение, една червена вътрешна врата се отвори и оттам излезе монахиня, облечена в бяло. Тя се огледа и като ме забеляза, се приближи към мен. Погледът й се спря върху увитото в плат пакетче.

— Донесли сте я обратно. Снощи сънувах, че тя се връща в храма.

Изумена й подадох пакетчето, а монахинята го разтвори с благоговение.

— Ау, как е променила цвета си! Сигурно е донесла много неприятности на жената, която я е пазила. Майка ви ли е била? — попита тя и вдигна очи към лицето ми.

— Не майка ми, а баба ми. Но е вярно, статуетката е донесла много нещастия в семейството ми.

— Наистина много съжалявам. Тези статуетки притежават много силна енергия. Те имат нужда от молитви и чисти помисли, иначе разстройват живота на хората, които ги пазят. Сега, след като вече е тук, отново ще възвърне предишния си цвят.

Свечеряваше се. На хоризонта слънцето представляваше кървава топка и поседях известно време под короната на едно голямо дърво. Куантан е малък град. Открих, че има места, които познавам от записите, и се усмихнах, защото след толкова години те не бяха се променили. Влязох в новопостроен търговски комплекс. Имаше нещо, което трябваше да свърша. Разходих се безцелно, докато стигнах до малък бутик. Поколебах се, но влязох. Вътре разгледах дрехите доста равнодушно. Онова, което всъщност желаех, беше роклята, изложена на манекена на витрината, но просто не ми достигаше кураж да я поискам. Трябваше да събера смелост и да помоля отегчената продавачка да я извади от витрината, за да я пробвам. Най-накрая спрях да се преструвам. Трябваше да го направя. Налагаше се да го кажа.

— Може ли да ми покажете онази рокля, която е на витрината?

Мислите на момичето се отразиха върху лицето му като в огледало: „Ако извадя проклетата рокля, ти по-добре я купи“.

— Коя? — попита тя вежливо.

— Онази в червено и черно.

— Много е хубава, но да знаете, че струва двеста рингита.

Не отговорих нищо и момичето все пак извади роклята. В малката пробна роклята ми се стори прекалено къса.

— Ау, какви хубави крака имате — продавачката надникна в пробната и ми направи преувеличен комплимент.

— Много е секси — одобри я. Тя доста явно показа неохотата си да върне роклята на витрината.

Изненадах се, когато открих, че старата ми омраза към съчетанието на червено и черно се стопи до такава степен, че единствената ми неодобрителна забележка се отнасяше към дължината на полата.

— Но с маратонки не върви — заяви момичето и извади чифт черни сандали, с каишки на глезените. Сложих джинсите и тениската в торбичка, която момичето ми даде, платих роклята и обувките и излязох от бутика. Като минавах покрай други магазини, останах изненадана от отражението си. Изглеждах висока и елегантна. Всъщност неузнаваема. Макар че мразех тези цветове, червеното ме обичаше. То караше лицето ми да изпъква и обещаваше да се срещаме вече по-често и за по-дълго.

Червено и черно, мислех си, всъщност това е чудесно съчетание.

Когато един ден наблюдавах Аму в хамака, реших да се опитам да пиша. Някои дни пишех в бялата лятна къщичка на майка ми, друг път в нейната стая, но винаги яростните духове, които живееха в касетите на мама, идваха и стояха край мен. Гласове от миналото се спускаха отгоре като ята розово фламинго край отровните езера на Източна Африка. Всяко фламинго имаше стържещ глас. Всяка птица желаеше да добави още един розов силует в пейзажа на моя разказ.

Те ми шепнеха разни неща в ухото, а аз пишех с такава скорост, с каквато те ми говореха. Понякога гласовете им звучаха гневно, понякога щастливо, друг път много жално. Изслушвах техните тъжни истории и знаех, че моята майка е събирала тяхната мъка, защото е знаела, че някой ден нейната дъщеря щеше да получи свободата си от тях. Нощта като че ли започна да пада все по-бързо. Когато вдигнах глава, навън се бе стъмнило. Долу Аму вече палеше лампата за молитва и верните ебонитови момчета предлагаха примигващи пламъчета.

— Ела да вечеряме — провикна се Аму.

Така дойде денят, в който написах последната страница. Облегнах се назад в притъмнялата стая и нещо ме накара да взема касетата, която майка ми беше намерила в стаята на чичо Севенези след смъртта му. Пъхнах я в касетофона и натиснах копчето.

„Тогава друг каза с отдавна сдържана въздишка:

От дълга забрава моята глина е изсъхнала,

но ти ми налей стария познат сок

и мисля, че малко по малко ще се оправя!“

Какъвто съм палавник, ти изрецитирах това на ухото и днес ти ми донесе голяма бутилка японско саке. Шегувам се с теб, че имаш таен любовник, а ти се изчервяваш и лицето ти става тъмночервено. Не, нямаш любовник, а по-скоро трън в душата. Но няма да ми кажеш какъв е този трън. Скъпа Димпл, била си и ще си останеш моя любима племенница, но ми е болно да обичам толкова трагично тъжно и заблудено същество. Изучих разположението на планетите и трябва да ти кажа, че в твоя дом на брака се е свила змията Раху. Никой ли не те предупреди за този, за когото се омъжи? Аз не му вярвам. Той носи усмивката си като дреха — лекомислено и нехайно. Разучих и неговите данни и онова, което видях, не ми харесва.

Той ще бъде отровна змия до твоята гръд.

Разказвал ли съм ти някога за отровната змия на гърдите на Раджа? Близо три месеца след смъртта на Мохини Раджа умря от смъртоносно ухапване от змия. Неговата красива кобра го ухапа. Ще го запомня завинаги като чудесен герой от древния свят, който си беше наумил да държи грамадна блестяща кобра, за да лови плъхове. На лунната светлина бронзовото му тяло блестеше във високата трева, тогава всички тайни оживяваха. Никога няма да забравя онзи път, когато той каза: „Гледай“ и се приближи до люлеещата се черна змия, за да я погали сякаш беше някаква играчка. Помниш ли отговора на моя въпрос: „Някога змиеукротител бил ли е хапан от собствените му змии?“ „Да — отвърна ми тогава той. — Когато той пожелае да бъде ухапан.“

Често си мисля, че вътре в мен живее мой огледален образ. Той е на безразсъден мъж, който не блести с ума си и прави всичко, което аз се боя да извърша. Живея с него вече дълги години и той ми каза, че неговият жесток по-голям брат живеел в твоя съпруг. Нямам представа дали някога си го забелязвала да наднича отвътре. Сигурно не си. Те са хитри копелета. Когато аз крещя: не, не, не, той вика: давай, хайде давай и свирепи пламъчета припламват в очите му. Когато петелът вече кукурига навън и аз се обръщам, за да си тръгна към къщи, той ми намига някак особено и ми сочи цепката на деколтето на жената на бара, провлачено и според мен доста глупаво изрича: „Нима ще позволиш тези сладки кубета да отидат нахалост неизползвани?“.

Сутринта се събуждам, облян в ярка светлина само с една възглавница до мен, пръстите на краката ми са лепкави от мармалад, объркан съм, явява ми се невероятно долен спомен и една мисъл изричам с благодарност: Слава на боговете, че оставих портфейла си на рецепцията. Веднъж или два пъти, когато бутам чашата си настрани и както съм гроги, решавам да спра, той пали нова цигара, вдига ръка и поръчва още едно уиски. „Чисто“ — казва на бармана. След това ме повежда към задната уличка, където дори шофьори на таксита не ходят. Едно младо момиче се отлепя от стената, на която стои облегнато, и прокарва пръст по лицето ми. То ме познава. Познава ме от предишния път.

В Тайланд можеш да купиш всичко. Много е лесно и съм го правил цял живот. Тъй като си моя племенница, а аз още не съм пиян, нито е прилично, нито е необходимо да ти изброявам какви са всички тези неща, но трябва да ти кажа, че чистият хероин бе едно от тях. Не знам защо, но на притъпения ми мозък му се струва, че моят опит някак си се отнася и до теб. Седях на леглото в хотелската стая и разглеждах иглата, спринцовката и кафявата течност в нея. Изследвах себе си най-подробно. Дали това не бе още едно преживяване, което щях да добавя към забележителните странни случки от моето минало, или навик, който щеше да се превърне в мой господар? По-рано никога не бях отказвал нищо, обаче хероинът е дяволска машина. Влизаш в нея и излизаш от другата страна съвършено различен човек. Сигурно моята личност, която не владее изкуството да се въздържа, ще ме запрати в бездната на пристрастяването, без изобщо да се замисли. Боже мой, ще изляза от машината измършавял, пребледнял, омазан с повръщано, с див поглед. Виждал съм ги по железопътните гари, очите на немитите им съсухрени лица не изразяват нищо друго, освен неутолима жажда за още една доза. Такава ли ще бъде моята съдба?

Поколебах се, но в края на краищата на мен може да се разчита само за това, че съм слабоволев. Вероятността от бавна съсипия не можеше да се сравни с импулса да опитам нещо ново, да се самоунищожа. Вързах горната част на ръката си с колан, потърсих и веднага намерих дебела зелена вена от вътрешната страна на лакътя си. Инспекторите знаят къде да търсят най-подходящите места. Оставих иглата да се плъзне по кожата ми и затворих очи. Още в същия миг почувствах парене, последвано от вълна на такова спокойствие, каквото не познавам. Житейските грижи наистина ми се сториха без никакво значение. Оставих се да пропадна в бездната. Там беше топло, тъмно, меко и неописуемо приказно. Пропадах, пропадах и сигурно щях да пропадна още по-дълбоко, ако не беше лицето, което изплува пред мен. Кутуб Минар, моята отдавна умряла котка, се взираше безизразно в очите ми. Единствената женска, която някога съм обичал от цялото си сърце. Вероятно тя е единствената, която съм срещал, с топло тяло и хладни устни. Виж какво… ако бях открил такава жена, щях да й се предам така, както мъжкият бабуин се протяга страстно и търпеливо на земята, отпуснал крайници, като си спомня за насладата и чака доминиращата женска да го почеше.

Котката мяукаше жално, като че ли изпитваше болка. Крайниците ми, сякаш пълни с олово, продължаваха да спят. Изведнъж се появи Мохини. Гледах я и не вярвах на очите си. От деня, в който умря, бях чувал само гласа й, но никога не бях я виждал. Тя стоеше пред мен съвсем истинска, както леглото, върху което лежах. Сълзи проблеснаха в зелените й очи. После се появиха цветовете. Навсякъде около нея се появиха ярки цветове, сливаха се един с друг и изчезваха. Блещукащи цветове, каквито никога не бях виждал, които си въобразявах, че само водните кончета и златните рибки виждат. Усетих особена болка, болката от претърпяна загуба. Не можех да се откъсна от тези видения. Те се сляха и образуваха едно цяло, а на мен ми беше невъзможно да го отблъсна. Усетих как ме облива срам.

Когато тя се пресегна и сложи ръка на главата ми, почувствах топлината на кожата й. Дали бях умрял? Помислих си, че може и това да е станало, затова се опитах да мръдна главата си малко, тогава нейната ръка се плъзна върху лицето ми, с кожата си усетих колко е мека. Пищни цветове се движеха и сливаха зад гърба й. Чух религиозните песни, които старците пеят на погребения. Гласовете не идваха отвън, а кънтяха вътре в главата ми. Тези ужасни песни, които винаги съм мразил. Звученето им наподобява на ято морски чайки, които вият и крякат, докато избождат очите на мъртви моряци. Усетих огромна тежест върху гърдите си. Погледнах в очите моята мъртва сестра. Бях забравил какъв зелен цвят имаха. Неочаквано тя ми се усмихна и чух много силен връхлитащ тропот, сякаш бях застанал твърде близо до железопътна линия, докато експресният влак минава.

Тежестта от гърдите ми се вдигна. Цветовете изчезнаха, нея също вече я нямаше. Навън се бе стъмнило. Чух как оживява шумът от павилиончетата за храна по-надолу по улицата. Долиташе тракането на чинии и прозвучаха грубите необразовани гласове на лавкаджиите. Силната миризма на евтини подправки, на чесън, лук и парченца месо, които се пържеха в лой, се виеше нагоре и стигаше до отворения ми прозорец. Почувствах, че съм гладен. Изцапаната с кръв спринцовка все още стоеше забодена в ръката ми. Дръпнах я и изгледах с любопитство тъмната кръв. Никога нямаше да повторя това. Мохини взе мерки.

Балзак е казал: „По природа чичото е весело куче“. Аз съм клоун, който танцува на ръба на една бездна, и сега ще ти кажа нещо, но ти, също като мен, няма да ме послушаш: „Никога не влизай в тази машина, защото ще излезеш от другата страна така променена, че няма да има кой да ти помогне.

Не го прави, Димпл.

Влизам в хирургическия кабинет и докторът подхвърля: «Какво? Още ли сте жив?». Той не може да повярва, че толкова малтретирано тяло е могло да оцелее. Но ти няма да оцелееш, ако влезеш в машината. Зарежи го. Остави усойницата в нейната джунгла. Остави и детето в джунглата, защото съм сигурен, че усойницата няма да нарани собственото си дете. Ниша има добри данни. Тя ще направи чудесни неща в живота си. Спаси крехката си душа сега, скъпа Димпл. В твоя хороскоп виждам лоши поличби и нощем демоните ми пращат сънища, опръскани с кръв. Отново съм седемгодишен и се крия зад храстите, за да наблюдавам как майката на А Коу коли прасе. Паниката, писъците от ужас, шуртящата кръв и тази воня, която никога няма да забравя. В сънищата ми ти вървиш под дъжд от кръв. Аз те викам, ти се обръщаш и се усмихваш безстрашно, зъбите ти са червени от кръв. Боя се за твоето бъдеще. Потопено е в кръв. Остави го, Димпл.

Зарежи го. Моля те.“

Гласът на Севенези заглъхна, чуваше се само звукът от превъртането на лентата.

Чух, че долу Аму довършва вечерните си молитви и подрънква с малкото си звънче. В червените сенки на клепачите си виждам чичо Севенези, седнал посред пустинята гол до кръста, облечен само с бяла жилетка. Пустинната нощ го е боядисала яркосин. Пясъкът блещука, но тук-таме лежат умрели птици с малки отворени човчици и гърла, в които се разиграват миниатюрни пясъчни бури. Той се обръща към мен и се усмихва. Усмивката му ми е позната. „Виж — казва и вдига ръце към небето. — Такава е пустинната нощ, милиони звезди украсяват гарвановочерната й коса. Не е ли най-прекрасната картина, която си виждала?“

Отворих очи в полутъмната стая и изведнъж проумях. Разбрах какво отчаяно се е опитвал чичо Севенези да напише на смъртния си одър на измъчената ми майка. Сякаш го прошепна в ухото ми и разбрах какъв бе недоизказаният смисъл на думите му. Опънат върху болничното легло, ужасно подпухнал, останал без глас в своя умиращ свят, той е искал да каже: „Виждам я. Цветя растат под краката й, но тя съвсем не е мъртва. С годините силата на Оризовата майка не е отслабнала. Тя е изпълнена с чудотворна енергия. Престани да се отчайваш и я извикай, ще видиш, тя ще дойде и ще донесе истинска дъга от мечти“.

Навън вятърът прошумоля сред листата на индигото, а в дъното на градината старата бамбукова горичка изведнъж запя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.